Алис Сиболд
Очи от рая

Превод от английски: Красимира Христовска, 2010

chitanka.info

Първа глава

Казвам се Сузи, а фамилното ми име е Салмън[1], също като рибата. Бях на четиринайсет, когато на 6 декември 1973 година бях убита. През седемдесетте години повечето изчезнали деца на вестникарските снимки изглеждаха като мен — бели момичета с мишо кестеняви коси. Това беше преди времето, когато деца от всякакви раси и полове започнаха да се появяват върху кутиите с мляко или върху листовки, които се пускаха в пощите. В онези години хората вярваха, че такива неща не се случват.

Когато бях в седми клас, записах в дневника си думите на един испански поет, за когото бях чула от сестра си. Името му беше Хуан Рамон Хименес, а стиховете му гласяха: „Ако ти дадат разчертана хартия, пиши напреко на редовете“. Избрах си този цитат, първо, защото добре изразяваше презрението ми към всичко, което напомняше за установения ред в класната стая, и второ, понеже не беше взет от текст на някоя рок група, което по мое мнение ме открояваше от масата. Бях член на клубовете по шах и химия и загарях всичко, когато готвехме в часовете по домашна икономика при мисис Делминико. Любимият ми учител беше преподавателят ни по биология мистър Бот, в чиито часове правехме дисекция на жаби и раци и сетне ги карахме да мърдат с крака с помощта на електроди.

Впрочем, не бях убита от мистър Бот. Не мислете, че всеки, когото ще срещнете тук, е заподозрян. Съвсем не. Всъщност човек никога не знае. Мистър Бот дойде на панихидата ми (както и почти цялото ми училище, което беше странно, имайки предвид, че приживе не бях особено популярна) и плака много. Той имаше болно дете. Всички знаехме това и когато мистър Бот се смееше на собствените си изтъркани шеги, ние също се смеехме, понякога насила, само за да го накараме да се почувства малко по-добре. Дъщеря му умря година и половина след мен. Имаше левкемия, но така и не се срещнахме на моето небе.

Убиецът ми беше един мъж от квартала. Мама харесваше цветните бордюри, които беше насадил покрай оградата, а татко веднъж разговаря с него за торове. Убиецът ми вярваше в старите изпитани средства като натрошени яйчени черупки и утайка от кафе, които използвала майка му. Баща ми се прибра усмихнат и се пошегува, че градината на съседа ни може и да е хубава, но ще се развони до небето, когато започнат летните жеги.

Но на 6 декември 1973 година валеше сняг и на връщане от училище тръгнах по прекия път през царевичната нива. Беше тъмно, защото през зимата дните са по-къси и си спомням, че скършените царевични стебла ми пречеха да вървя. Снежинките се въртяха из въздуха и падаха тихо като докосване на нежни ръце. Дишах през носа си, но той така протече, че се наложи да си отворя устата. На три крачки от мястото, където стоеше мистър Харви, изплезих език, за да уловя една снежинка.

— Само не се плаши — каза той.

Сама в тъмното, сред царевичната нива, аз, разбира се, се уплаших. След смъртта си си спомних, че във въздуха тогава се усещаше леко ухание на одеколон, на което не обърнах особено внимание, решавайки, че идва от някоя къща наблизо.

— Мистър Харви — рекох аз.

— Ти си по-голямото момиче на Салмънови, нали?

— Да.

— Как са вашите?

Макар да бях най-голямото дете в семейството и в училище да се справях добре с контролните, никога не се чувствах удобно в компанията на възрастни.

— Добре са — отвърнах аз. Треперех от студ, но уважението ми към годините му и обстоятелството, че е наш съсед, с когото баща ми си беше говорил за торове, ме накара да спра и да разменя няколко думи с него.

— Построих нещо ей там — рече той. — Искаш ли да ти го покажа?

— Студено ми е, мистър Харви — отговорих му аз. — А и мама ми е казала да се прибирам, преди да се стъмни.

— И без това вече е тъмно, Сузи — възрази той.

Защо тогава не си дадох сметка, че в думите му има нещо странно? Никога не му бях казвала името си. Навярно съм решила, че татко му е разказал един от онези ненавистни за мен семейни анекдоти, с които засвидетелстваше обичта си към своите деца. Баща ми беше от онези хора, които държаха гола снимка на тригодишната си дъщеря в тоалетната на долния етаж, която се ползваше от гостите. Слава богу, въпросната снимка не беше моя, а на по-малката ми сестра Линдзи. Но той обичаше да разказва как, когато Линдзи се родила, аз толкова съм ревнувала, че докато говорел по телефона в другата стая, съм слязла от дивана и съм се опитала да се изпишкам върху сестра си в собствената й бебешка количка. Тази история ме караше да се чувствам ужасно унизена всеки път, когато я споделяше с енорийския пастор, с мисис Стед, която беше психотерапевт, както и с всеки друг, който подметнеше, че съм „доста нахакано дете“.

— Нахакано, казваш — прекъсваше го баща ми. — Чакай да ти разкажа тогава колко нахакана може да бъде. — И сетне се впускаше в любимия си анекдот за това как Сузи се изпишкала върху Линдзи.

Оказа се обаче, че татко никога не е споменавал пред мистър Харви за нас, нито пък му беше разказвал въпросната история.

По-късно мистър Харви щеше да каже на майка ми, когато я срещна случайно на улицата:

— Разбрах за ужасната трагедия, която ви е сполетяла. Как беше името на дъщеря ви?

— Сузи — отговори мама, събирайки сили да понесе тежестта на мъката си. Тежест, която наивно се надяваше, че един ден ще олекне, без да подозира, че тя ще я наранява по нови и различни начини до края на живота й.

А мистър Харви отвърна с обичайното:

— Надявам се да заловят негодника. Съжалявам за загубата ви.

Тогава аз вече бях в моето кътче на небето, опитвайки се да свикна с новото си състояние, и се възмутих от наглостта му.

— Този човек няма капка съвест — казах на Франи, която там беше станала моя наставница.

— Безусловно — отвърна тя, без да добави нито дума повече. В моя рай никога не е имало място за празни приказки.

Мистър Харви обеща, че ще отнеме само минута и аз го последвах малко по-нататък през царевицата, където нямаше толкова прекършени стебла, защото никое от децата не минаваше оттам напряко. Мама беше казала на малкия ми брат Бъкли, че тази царевица не става за ядене, когато той се поинтересува защо никой не я яде. „Тя е за конете, а не за хората“, обясни му тя. „А кучетата ядат ли я?“, попита Бъкли. „Не“, отговори мама. „А динозаврите?“, продължаваше неуморният ми брат. И така до безкрай.

— Направил съм си тук едно тайно скривалище — каза мистър Харви.

Той се спря и се извърна към мен.

— Нищо не виждам — отвърнах аз.

Забелязах, че мистър Харви ме гледа странно. Бях виждала и други мъже да ме зяпат, след като престанах да бъда по детски пухкава, но едва ли някой би си загубил ума по мен, като ме видеше облечена с дебелото ми тъмносиньо яке и широки клоширани жълти панталони. Гледаше ме над очилата си — малки и кръгли, със златни рамки.

— Огледай се по-добре, Сузи — каза мистър Харви.

Чувствах, че трябва да се огледам за пътя към дома, но не го сторих. Защо? Франи каза, че тези въпроси са безполезни:

— Просто не си го направила и толкова. Не си блъскай главата повече. Няма никакъв смисъл. Ти си мъртва и трябва да го приемеш.

— Опитай пак — каза мистър Харви, после клекна и почука по земята.

— Какво е това? — попитах аз.

Ушите ми замръзваха. Не можех да понасям шарената шапка с помпон и звънчета, която мама ми беше оплела за Коледа, и я бях натъпкала в джоба на якето си.

Помня, че направих крачка напред и тропнах с крак по замръзналата пръст близо до мястото, където стоеше той. Там земята беше още по-твърда.

— Това са дъски — обясни мистър Харви. — Те пречат на земята при входа да се срути. Всичко останало е направено от пръст.

— И какво, все пак, е това? — попитах аз. Бях забравила за студа и за странния му поглед. Любопитството ми се беше събудило и се чувствах като в час по география.

— Ела и виж.

Вътре беше тясно, както той сам призна, когато влязохме в землянката. Но аз бях толкова впечатлена от комина, който си беше направил, за да отвежда дима, ако запали огън, че напълно забравих за това колко е трудно да се влезе или излезе от тази дупка. Освен това нямах особено голям опит с бягствата. До този момент ми се беше налагало да бягам само от едно странно на вид момче на име Арти, чийто баща беше собственик на погребално бюро. То се правеше, че носи спринцовка, пълна с течност за балсамиране, а в тетрадките си рисуваше игли, от които се стичаха тъмни капки.

— Суперско! — казах аз на мистър Харви. Както се беше привел, той приличаше на гърбушкото от „Парижката Света Богородица“, за когото четохме в часовете по френски, но не ме беше грижа. Бях се вдетинила напълно. Приличах досущ на малкия ми брат Бъкли по време на посещението ни в Музея по естествена история в Ню Йорк, където той се влюби в големите скелети зад витрините. Не бях използвала думата „суперско“ пред други хора от времето, когато бях в началното училище.

Все едно да вземеш бонбона на някое дете — каза Франи.

* * *

Все още виждам онази яма, сякаш беше вчера и наистина беше вчера. Животът за нас е едно безкрайно вчера. Ямата беше с размерите на малка стая, нещо подобно на помещението, в което държахме дъждобраните и ботушите си, където мама бе успяла да смести перална машина и сушилня, поставени една върху друга. Аз можех да стоя почти права, но мистър Харви беше принуден да се приведе. Беше оформил нещо като скамейка от пръст от едната страна и побърза да седне на нея.

— Можеш да разгледаш — каза мистър Харви.

Огледах се с почуда, забелязвайки вкопаната в земята лавица, където беше сложил кутия с кибрит, батерии и една луминесцентна лампа, която беше единственият източник на някаква светлина в землянката — зловещо сияние, което щеше да направи чертите на лицето му неразличими, когато беше върху мен.

На лавицата имаше огледало, бръснач и крем за бръснене. Това ми се стори странно. Не беше ли по-удобно да се бръсне у дома? Но сигурно съм си помислила, че човек, който има солидна двуетажна къща и въпреки това си копае землянка на половин километър от нея, тъй или иначе е ку-ку. Татко си имаше една дума, с която описваше хора като него. „Този човек е голям чешит“, би казал той.

И така, аз реших, че мистър Харви е „чешит“, харесах землянката му, вътре беше топло и ми се искаше да науча как я беше построил, как я беше укрепил и къде се беше научил да прави такива неща.

Но когато кучето на семейство Гилбърт намери ръката ми три дни по-късно заедно с една издайническа шумка от царевица, залепена за нея, мистър Харви вече я беше затрупал. По това време аз все още се прехвърлях там, където съм сега. Не видях как го прави, как маха дървените подпори и прибира в торба всичките доказателства заедно с частите на тялото ми, с изключение на онази лакътна кост. А когато бях вече отвъд и можех да наблюдавам какво става на земята, бях загрижена най-вече за семейството си.

Майка ми седеше с отворена уста на един твърд стол до входната врата. Бледото й лице беше по-бледо, отколкото го бях виждала някога. Сините й очи се взираха в празното пространство. Баща ми не го свърташе на едно място. Искаше да научи подробностите и настояваше да претърси царевичната нива заедно с полицаите. Все още съм благодарна на Бог за дребничкия детектив на име Лен Фенърман. Той нареди на двама униформени да придружат баща ми, за да им покаже всички места в града, където често се отбивах с приятели. През първия ден полицаите и татко прекараха цялото време в един мол, опитвайки се да попаднат на някаква следа. Не казаха нищо на Линдзи, макар да беше на тринайсет и вече бе достатъчно голяма, за да разбере какво става. Бъкли, тогава четиригодишен, така и не разбра какво точно се е случило.

Мистър Харви ме попита дали бих искала нещо освежително. Точно това беше думата, която използва. Казах му, че трябва да се прибирам вкъщи.

— Изпий поне една кока-кола от учтивост — рече той. — Сигурен съм, че другите деца не биха ми отказали.

— Какви други деца?

— Направих тази землянка за децата в квартала. Мислех си, че може да се превърне в нещо като клуб.

Не му повярвах дори и тогава. Помислих си, че лъже, при това неубедително. Но си въобразих, че е самотен. Бяхме чели за хора като него в часовете по здравно обучение. Мъже, които не могат да си намерят жена, ядат всяка вечер замразена храна и толкова много се страхуват, че ще бъдат отхвърлени, че не се решават да си вземат дори домашен любимец. Дожаля ми за него.

— Добре — съгласих се аз. — Ще изпия една кола.

Малко по-късно той каза:

— Топло ли ти е, Сузи? Защо не си свалиш якето?

Направих го.

— Ти си много красива, Сузи — отбеляза мистър Харви.

— Благодаря — отвърнах аз, въпреки че ме погледна с поглед, от който можеш да се напишкаш от страх, както си говорехме с приятелката ми Клариса.

— Имаш ли си приятел?

— Не, мистър Харви — казах аз. Изгълтах останалата кола, въпреки че ми дойде много, и добавих: — Трябва да си тръгвам, мистър Харви. Това място е страхотно, но наистина трябва да се прибирам.

Той се изправи и отново застана като гърбушко пред шестте стъпала от пръст, които водеха към белия свят.

— Не знам защо си мислиш, че ще те пусна да си отидеш.

Продължих да говоря само за да не мисля, че мистър Харви не е просто „чешит“. Стана ми гадно и се разтреперих от страх, когато ми препречи изхода.

— Мистър Харви, наистина трябва да се прибирам вкъщи.

— Съблечи се.

— Какво?

Съблечи се — повтори той. — Искам да проверя дали си девствена.

— Девствена съм, мистър Харви.

— Искам да се уверя сам. Родителите ти ще са ми благодарни.

— Моите родители?

— Те обичат само добрите момичета — отсече той.

— Мистър Харви — казах аз, — моля ви, пуснете ме да си вървя.

— Никъде няма да ходиш, Сузи. Сега си моя.

Фитнес клубовете не бяха на мода по онова време. Аеробиката беше само екзотична дума. От момичетата се очакваше да бъдат слаби и нежни и само мъжкараните, които подозирахме, че са обратни, можеха да се катерят по въжетата в гимнастическия салон.

Съпротивлявах се отчаяно. Борих се с всички сили, за да не позволя на мистър Харви да ме нарани, но тези мои „всички сили“ се оказаха недостатъчни, съвсем недостатъчни, и скоро лежах на земята, цялата покрита с пръст, а той беше върху мен и пръхтеше, облян в пот, загубил очилата си по време на борбата.

Тогава бях още жива. Мислех си, че няма по-лошо нещо на света от това да лежиш по гръб, притисната от потно мъжко туловище. Да бъдеш хванат в капан под земята и никой да не знае къде си.

Мислех си за мама.

В този момент тя вероятно проверяваше таймера на кухненската печка. Печката беше нова и майка ми беше много щастлива, че е с часовник. „Сега за всичко мога да я наглася с точност до минутата“, похвали се тя на своята майка, която изобщо не се вълнуваше от кухненски печки.

Майка ми сигурно вече се безпокоеше или по-скоро беше ядосана заради закъснението ми. Когато баща ми прибереше колата в гаража, тя щеше да побърза да му направи коктейл с шери и след това щеше да каже ядосано:

— Пак са ги задържали в училище. Изглежда имат пролетен празник.

— Абигейл — щеше да отвърне баща ми, — какъв пролетен празник, когато навън вали сняг?

Осъзнавайки грешката си, мама вероятно щеше да изпрати Бъкли в стаята и да му каже: „Иди да поиграеш с баща си“. Останала сама, тя също щеше да си пийне шери.

Мистър Харви притисна устните си към моите. Бяха дебели и влажни и ми се искаше да закрещя, но бях твърде уплашена и твърде изтощена от борбата. До този момент ме беше целунало само едно момче, което харесвах. Казваше се Рей и беше индиец. Говореше с акцент и имаше смугла кожа. Никой не предполагаше, че го харесвам. Заради премрежения поглед на големите му очи Клариса го наричаше „психар“, но всъщност беше мило и умно момче и веднъж ми даде да препиша на изпита по алгебра, без никой да забележи. Целуна ме до шкафчето ми в училище в деня, в който предавахме снимките си за годишния албум. Когато в края на лятото албумът излезе, видях, че е попълнил стандартния текст под снимката си „Сърцето ми принадлежи на…“ с моето име, „Сузи Салмън“. Предполагам, че е имал планове за нас двамата. Помня, че устните му бяха напукани.

— Недейте, мистър Харви — успях да кажа аз и продължих да повтарям тази дума. Недейте. Изрекох много пъти и думата „моля“. Според Франи почти всички казват „моля“, преди да умрат.

— Желая те, Сузи — изхриптя той.

— Моля ви — шепнех аз. — Недейте.

На моменти изричах думите заедно. „Моля ви, недейте“ или „Недейте, моля ви.“ Все едно да продължаваш да се бориш с бравата, когато ключът очевидно е заял, или да крещиш „Ще я хвана, ще я хвана, ще я хвана“, докато всъщност топката прелита високо над главата ти и пада в трибуните.

— Моля ви, недейте.

Но на него му дотегна да ме слуша как се моля. Бръкна в джоба на якето ми, измъкна оттам шапката, която мама ми беше оплела и я натика в устата ми. Единственият звук, който излизаше от мен след това, беше тихото подрънкване на звънчетата.

Плачех, докато той притискаше мокрите си устни към лицето и шията ми и пъхаше ръце под блузата ми. Напуснах тялото си и се понесох във въздуха и тишината. Плачех и се мъчех да не чувствам нищо. Той разпра панталоните ми, защото не намери ципа, който майка ми изкусно беше зашила отстрани.

— Големи бели пликчета — каза той.

Чувствах се огромна и издута. Бях като море, в което беше влязъл да се изпикае и изходи. Усещах как краищата на тялото ми се обръщат навътре и после пак навън, също като в играта „котешка люлка“, която Линдзи толкова обичаше. С всеки свой тласък той ме приковаваше към земята.

— Сузи! Сузи! — чух майка ми да ме вика. — Вечерята е готова!

Той беше вътре в мен. И сумтеше.

— Имаме зелен фасул с агнешко.

Аз бях хаванът, той беше чукалото.

— Брат ти е нарисувал нова картина. Направила съм ябълков кейк.

Лежах неподвижно, притисната от тежестта на мистър Харви и чувах ударите на неговото и моето сърце. Моето подскачаше като заек, неговото се чуваше като приглушено бумтене. Лежахме там с прилепени тела и треперейки, осъзнах главното. След всичко, което ми причини, аз бях жива. Това беше всичко. Все още дишах. Чувах сърцето му. Усещах дъха му. От черната земя край нас, в която се въдеха червеи и всякакви други твари, се разнасяше воня на влага и мръсотия. Можех да крещя тук с часове, без никой да ме чуе.

Знаех, че ще ме убие. Само не осъзнавах, че съм животно, което вече умира.

— Защо не станеш? — Мистър Харви се отмести и се надвеси над мен. Гласът му беше нежен и окуражителен, гласът на любовник в късна утрин. Предложение, а не заповед.

Не можех да помръдна. Не можех да стана.

И когато не се надигнах — нима само защото не го послушах? — той се наведе настрани и потърси опипом над главата си нишата, където държеше бръснача и крема си за бръснене. Ръката му измъкна оттам нож. Голото острие ми се усмихна и сетне се озъби.

Мистър Харви издърпа шапката от устата ми.

— Кажи, че ме обичаш — каза той.

Казах го, много тихо.

Въпреки това краят дойде.

[1] На английски „salmon“ означава сьомга. — Б.ред. ↑

Втора глава

Когато се озовах на небето, в началото си мислех, че всички виждат онова, което виждам и аз. Футболна врата в далечината и атлетични жени, които тласкат гюле или хвърлят копие. Сгради, подобни на гимназиите в предградията, каквито през шейсетте години се строяха навсякъде из североизточните щати. Неугледни и ниски, разположени сред унил песъчлив терен, козирки и отворени пространства, за да изглеждат модерни. Най-много ми харесваше, че бяха боядисани в оранжево и тюркоазено, също като нашата гимназия „Феърфакс“. Веднъж, когато бях още на земята, помолих татко да минем покрай „Феърфакс“ и си представих, че вече уча там.

След седми, осми и девети клас в средното училище, десети клас в гимназията за мен щеше да е едно ново начало. Щом постъпя във „Феърфакс“, щях да настоявам да ме наричат Сузан. Щях да нося косите си разпуснати или прибрани в красив кок отзад на тила. Щях да имам тяло, което момчетата желаят и за което момичетата завиждат, но характерът ми щеше да бъде толкова благороден, че всичките ми съученици щяха да се почувстват гузни и в крайна сметка всички щяха да паднат в краката ми. Обичах да си представям как, когато се превърна в нещо като кралица, ще покровителствам беззащитните деца в училищния стол. Когато някой се присмее на Клайв Сондърс, че ходи като момиче, щях да отмъстя на присмехулника с бърз ритник в най-незащитените му части. А ако момчетата дразнят Фиби Харт заради големите й цици, аз щях да изнеса реч и да изясня защо шегите за женските гърди не са смешни. Забравях обаче, че и аз сама бях писала разни остроумия по въпроса в полетата на тетрадката си, когато Фиби минаваше край мен: „дойна крава“, „големи бомби“, „динен бостан“. В края на своя блян се виждах на задната седалка на колата, шофирана от баща ми. Щях да бъда направо безукорна. Щях да завърша гимназията едва ли не за няколко дни, в никакъв случай години, или неизвестно как щях да спечеля „Оскар“ за най-добра женска роля още през първата си година.

Такива бяха мечтите ми на земята.

След няколко дни на небето разбрах, че всички — копиехвъргачките, гюлетласкачките и момчетата, които играеха баскетбол на напукания асфалт — обитават своя собствена небесна сфера. Тяхната просто се допираше до моята — не беше нейно точно копие, но много от нещата, които се случваха в тях, си съвпадаха.

На третия ден се запознах с Холи, която стана моя съквартирантка. Тя беше на люлките. (Не се учудих, че в една гимназия може да има люлки — тук всичко е възможно, нали затова е небе. При това не бяха обикновени люлки с плоска дървена седалка, а с облегалки, направени от черен каучук, така че пружинираха, преди да се залюлееш.) Холи седеше и четеше книга, написана със странни букви, каквито бях виждала на пликовете, в които татко носеше свинско с ориз от един виетнамски ресторант с име „Хоп Фат“[1]!, което Бъкли си беше харесал толкова много, че крещеше с цяло гърло: „Хоп Фат“! Сега владея виетнамски и знам, че собственикът на „Хоп Фат“ Хърман Джейд няма нищо общо с Виетнам и че това не е истинското му име, а името, което е приел след пристигането си в САЩ от Китай. Научих всичко това от Холи.

— Здравей — казах аз. — Казвам се Сузи.

По-късно тя ми обясни, че е взела името си от един филм, „Закуска в Тифани“[2]. Но в онзи ден то просто се изплъзна от езика й.

— Аз съм Холи — рече тя. Понеже не желаеше да има и следа от акцент в нейния рай, тя нямаше такъв.

Загледах се в черната й коса. Блестеше като по рекламите в списанията.

— От колко време си тук? — попитах аз.

— От три дни.

— Аз също.

Седнах на съседната люлка и започнах да се въртя, докато се усучат веригите. После оставих люлката да се върти сама, докато веригите се разсукаха и тя спря.

— Харесва ли ти тук? — попита тя.

— Не.

— На мен също.

Така започна всичко.

На небето се сбъдват най-простите ни мечти. В училището нямаше учители. Не беше нужно да влизаме в часовете, но аз ходех на уроците по рисуване, а Холи — на тези по джаз. Момчетата не ни щипеха по дупетата и не ни казваха, че миришем. Учебници ни бяха списанията „Севънтийн“, „Гламър“ и „Вот“. И колкото повече се сближавахме, толкова повече небето ни се разширяваше.

Много от нещата, които искахме, бяха едни и същи.

Франи, моята първоначална наставничка, стана наш водач. На възраст беше достатъчно голяма, за да ни бъде майка — към четирийсет и пет годишна — и на нас с Холи ни трябваше известно време, за да осъзнаем, че я приемаме като заместител на нашите майки, от които имахме нужда.

Франи работеше в своето небе, а наградата й бяха добрите резултати и благодарността. На земята тя е била социален работник и се е грижила за бездомните и мизерстващите. Работила е за църквата „Дева Мария“, която раздавала безплатна храна само на жени и деца, и се е занимавала с всичко — от телефонните обаждания до унищожаването на хлебарките, които избивала със саблен удар като каратист. Един мъж, който търсел жена си, я прострелял в лицето.

Франи дойде при Холи и мен на петия ден. Подаде ни две картонени чаши „Кулейд“ от зелен лимон и ние го изпихме.

— Тук съм, за да ви помогна — рече тя.

Аз я погледнах в малките сини очи, обградени със ситни бръчици от смях, и й казах истината.

— Скучно ни е.

Холи се беше изплезила и се мъчеше да види дали езикът й е станал зелен.

— Какво искате? — попита Франи.

— Не знам — отвърнах аз.

— Каквото и да поискате, ако го искате достатъчно силно и знаете защо, то ще се сбъдне.

Изглеждаше просто и наистина беше. Така аз и Холи се сдобихме с нашата къща близнак.

Мразех обикновената къща, в която живеехме на земята. Мразех мебелите, купени от родителите ми, и къщите, които се виждаха през прозорците. Наредени една до друга по склоновете на хълма, те всичките бяха абсолютно еднакви, като повтарящо се ехо. Къщата близнак на небето гледаше към един парк, а в далечината, но все пак достатъчно близо, за да знаем, че не сме сами, се виждаха светлините на други къщи.

С времето исках все повече. Странно бе, че ме обзе силното желание да опозная неща, каквито не бях изживяла на земята. Исках да ми бъде позволено да порасна.

— Хората порастват, живеейки — казах на Франи. — Искам да живея.

— Това е невъзможно — отвърна тя.

— Може ли поне да наблюдаваме? — попита Холи.

— Ти вече го правиш — каза тя.

— Мисля, че тя има предвид да ги наблюдаваме през целия им живот — поясних аз. — От началото до края. Да видим как се справят. Да научим тайните им. Така ще можем да се преструваме, че сме живи.

— Но вие самите няма да изживеете нищо — отсече Франи.

— Благодаря ти, добре че ни каза — иронизирах я аз, но нашите небесни сфери започнаха да се разширяват.

Училището — архитектурно копие на гимназията „Феърфакс“ — си остана на същото място, но от него в различни посоки тръгваха улици.

— Тръгнете по пътищата — каза Франи — и ще намерите каквото ви е нужно.

От този момент нататък с Холи не се заседявахме на едно място. В нашето небе имаше сладкарница за сладолед и когато ни се ядеше ментов сладолед, там никога не ни отвръщаха: „Сега не му е сезонът.“ Имаше вестник, в който често се появяваха наши снимки, от което се чувствахме като истински знаменитости. Имаше също така истински мъже и красиви жени, защото и двете с Холи си падахме по модните журнали. Понякога на лицето на Холи се появяваше отсъстващо изражение, друг път се оказваше, че я няма, когато я търсех. Това се случваше, когато тя отиваше в друга небесна сфера, която не споделяхме заедно. Докато бях сама, тъгувах по нея, но тъгата ми беше някак особена, защото вече бях разбрала какво значи „завинаги“.

Така или иначе, не можех да имам онова, което исках най-много — мистър Харви да е мъртъв, а аз да съм жива. Небето си има своите несъвършенства. Но постепенно започнах да вярвам, че ако следя нещата отблизо и ако силно го желая, бих могла да променя живота на онези, които обичах на земята.

Когато на девети декември телефонът иззвъня, слушалката вдигна татко. Това беше началото на края. Той съобщи на полицията кръвната ми група и се наложи да уточни, че кожата ми е светла. Попитаха го дали имам някакви отличителни белези. Зае се да опише подробно лицето ми, но по едно време се заплете. Детектив Фенърман не го прекъсна, защото новината, която се налагаше да му съобщи, беше страшна. Но накрая каза:

— Господин Салмън, намерихме само една част от тяло.

Баща ми стоеше на телефона в кухнята, скован от ужас. Как щеше да каже на Абигейл?

— Значи не сте сигурни, че е мъртва? — попита той.

— Няма нищо сигурно — отвърна Лен Фенърман.

Татко така и каза на майка ми: „Няма нищо сигурно.“

В продължение на три вечери той не знаеше как да се държи с мама и какво да говори. Преди никога не бяха изпадали едновременно в такова отчаяние. Случваше се единият да изживява тежък момент и да търси утеха от другия, но не и двамата едновременно; тогава по-силният даваше кураж на по-слабия. И никога преди не им се беше налагало да осъзнаят какво означава истински ужас.

— Няма нищо сигурно — повтори майка ми, вкопчвайки се в тези думи, както татко се беше надявал.

Само мама знаеше значението на всеки един от амулетите на гривната ми — откъде е и защо го харесвам. Тя състави подробен списък на вещите, които носех, и дрехите, с които бях облечена. Ако ги намереха на някое отдалечено и пусто място по пътя, то тези следи можеха да отведат полицията до истината за смъртта ми.

Наблюдавах я и изпитвах ту сладко-горчива радост, че знае какво съм носила и кои са любимите ми вещи, ту съжаление за напразните й надежди, че тези неща имат значение. Че някой непознат, намерил гумичка с герой от анимационен филм или значка с образа на рок звезда, ще съобщи на полицията.

След обаждането на Лен баща ми протегна ръка към мама и двамата седнаха на леглото, гледайки право пред себе си. Тя мълчаливо прехвърляше в ума си списъка на вещите ми, а татко имаше чувството, че навлиза в тъмен тунел. По някое време заваля дъжд. Усещах, че и двамата мислят за едно и също, но никой от тях не го изрече на глас. Че аз съм някъде там, под дъжда. Че се надяват да съм в безопасност. Че съм на сухо и топло.

Те не разбраха кой заспа пръв. Костите ги боляха от изтощение, унасяха се и се събуждаха заедно, измъчвани от чувство за вина. С падането на температурите дъждът се превърна в град и трополенето на малките ледени камъчета по покрива ги разбуди.

Мълчаха. Само се гледаха един друг на слабата светлина на лампичката в другия край на стаята. Мама се разплака и татко я прегърна. Избърса търкулналите се по скулите й сълзи с палците си и я целуна нежно по очите.

Извърнах глава, когато се докоснаха. Загледах се в царевичната нива, за да видя дали няма нещо, което полицията би могла да намери на сутринта. Дъждът превиваше царевичните стебла и прогони всички животни в скривалищата им. Не толкова дълбоко под земята бяха дупките на моите любимци, дивите зайци — заплаха за местните овощни и цветни градини — които понякога неволно донасяха отрова в леговищата си. В такива случаи там под земята, далеч от мъжете и жените, напръскали градините си с отровни вещества, всички членове на заешкото семейство се скупчваха и умираха заедно.

Сутринта на десети декември баща ми изля бутилката с уиски в кухненската мивка. Линдзи го попита защо.

— Боя се, че мога да го изпия — отвърна той.

— Кой се обади по телефона? — попита сестра ми.

— Не помня някой да е звънял.

— Чух те да казваш онова нещо за усмивката на Сузи — „Сякаш избухват звезди“.

— Така ли съм казал?

— Не се преструвай. От полицията бяха, нали?

— Истината ли да ти кажа?

— Да — настоя Линдзи.

— Намерили са част от тяло. Възможно е да е на Сузи.

Все едно някой я удари в стомаха.

— Какво?

— Но няма нищо сигурно — опита се да я успокои татко.

Линдзи седна на кухненската маса.

— Гади ми се — каза тя.

— Скъпа?

— Татко, искам да ми кажеш какво става. Каква е тази част от тяло. После, изглежда, ще трябва да повърна.

Баща ми извади от шкафа една голяма метална купа, сложи я на масата близо до Линдзи и след това седна до нея.

— Добре — рече тя. — Хайде, кажи ми.

— Било е лакътна кост. Намерило я е кучето на Гилбъртови.

Той взе ръката й в своята и сетне тя повърна в лъскавата сребриста купа, както го беше предупредила.

По-късно сутринта времето се изясни и недалеч от нашата къща полицията загради царевичната нива с лента и започна да я претърсва. Цялата земя беше подгизнала от дъжда, лапавицата, снега и градушката; и въпреки това на едно място ясно се виждаше, че някой е работил с лопата. Започнаха да копаят оттам.

По-късно експертизата щеше да покаже, че концентрацията на кръвта ми в пръстта е доста висока, но тогава това не беше известно и полицаите все повече се отчайваха, докато ровеха в студената мокра земя, търсейки труп на момиче.

Неколцина съседи бяха застанали в края на футболното игрище на почтително разстояние от полицейската лента и наблюдаваха с недоумение мъжете в дебели сини куртки, които размахваха лопатите и греблата като медицински инструменти.

Баща ми и майка ми останаха у дома. Линдзи беше в стаята си. Бъкли беше в дома на най-добрия си приятел Нейт, където прекарваше много време напоследък. Бяха му казали, че няколко дни ще гостувам на Клариса.

Аз знаех къде е тялото ми, но не можех да им кажа. Гледах и чаках да видя какво ще открият. И ето че късно следобед един полицай неочаквано вдигна изцапаната си с пръст ръка, в която държеше нещо, и извика:

— Насам!

Останалите мъже се скупчиха около него.

Всички съседи си бяха отишли, с изключение на мисис Стед. След като обсъдиха откритието си, детектив Фенърман се отдели от тъмнеещата група и тръгна към нея.

— Мисис Стед? — каза той през лентата, която ги разделяше.

— Да.

— Имате ли дете, което ходи на училище?

— Да.

— Елате с мен, ако обичате.

Един млад полицай повдигна лентата, за да мине мисис Стед под нея, и я поведе под ръка през неравната, разорана земя към мястото, където бяха колегите му.

— Мисис Стед, това познато ли ви е? — попита Лен Фенърман и й показа издание с меки корици на книгата „Да убиеш присмехулник“. — Изучава ли се тази книга в училище?

— Да — отвърна тя и когато изрече тази кратка дума, лицето й побеля.

— Имате ли нещо против да ви попитам… — поде той.

— В девети клас — каза тя, без да отмества поглед от сиво-сините очи на Лен Фенърман. — Класът на Сузи. — Мисис Стед беше психотерапевт и разчиташе на способността си да изслушва спокойно лошите новини и да обсъжда разумно трудностите в живота на пациентите си, но в момента безсилно се бе облегнала на полицая, който я бе довел дотук. Усещах съжалението й, че не се е прибрала вкъщи с другите съседи и че сега не е във всекидневната със съпруга си или със сина си в задния двор вместо тук.

— Кой им преподава литература?

— Мисис Деуит — отговори мисис Стед. — Харпър Лий е истинско облекчение за децата след „Отело“.

— „Отело“?

— Да — потвърди тя. Познанията й за училищните дела изведнъж се оказаха особено важни и всички полицаи бяха наострили слух. — Мисис Деуит се старае да разнообразява програмата и точно преди Коледа работи с децата усилено върху Шекспир, а след това минават към Харпър Лий за награда. Ако Сузи е носила „Да убиеш присмехулник“, значи вече е предала есето си върху „Отело“.

Впоследствие казаното от нея се потвърди.

Полицаите проведоха няколко телефонни разговора. Видях как кръгът се разширява. Есето ми действително беше при мисис Деуит. По-късно тя го изпрати на родителите ми по пощата, без оценка. „Реших, че ще искате да го запазите — бе написала мисис Деуит на прикрепената бележка. — Ужасно съжалявам.“ Есето ми остана у Линдзи, защото за мама беше прекалено мъчително да го прочете. Бях го озаглавила „Отритнат и самотен“. Линдзи ми беше предложила думата „отритнат“, другата добавих аз. Сестра ми проби три дупки в полетата на ръкописните страници и внимателно ги прикрепи към една празна тетрадка. Прибра я в шкафа под своя Барби комплект и кутията с идеално запазените парцалени кукли Ан и Анди, за които ужасно й завиждах.

Детектив Фенърман позвъни на родителите ми. Съобщи им, че са намерили една книга, която вероятно ми е била дадена в училище същия ден, когато изчезнах.

— Но тя би могла да е на всеки — каза баща ми на мама през поредната безсънна нощ. — А може би просто я е изпуснала по пътя.

Доказателствата продължаваха да се трупат, но те отказваха да повярват. Два дни по-късно, на 12 декември, полицията намери тетрадката ми по биология. Животни я бяха отмъкнали далеч от лобното ми място, за което свидетелстваше фактът, че пробите от пръстта по нея бяха различни от взетите в района почвени образци. Парчетата от разграфените листове с теориите, които не разбирах, но въпреки това прилежно записвах, бяха намерени, когато една котка събори гарваново гнездо. Късчетата бяха вплетени в листата и клечките, от които беше изградено гнездото. В полицията се наложи да отделят разграфената хартия от един друг вид без редове, по-тънка и не толкова еластична.

Момичето, живеещо в къщата, в чийто двор беше дървото с гнездото, разпозна почерка върху частиците от белия лист. Той не беше мой, а на едно момче, което беше влюбено в мен — Рей Сингх. Върху специалната оризова хартия на майка си Рей ми беше написал любовно послание, което аз никога не прочетох. Беше го пъхнал в тетрадката ми по време на лабораторното ни упражнение по биология в сряда. Почеркът му беше характерен. На полицаите им се наложи да слепят не само късчетата от моята тетрадка, но и любовното писмо на Рей Сингх.

— Рей е болен — каза майка му, когато един от детективите се обади у тях и поиска да говори с него. Но полицаите научиха каквото им беше нужно от нея. Рей кимаше с глава, когато тя му предаваше въпросите на детектива. Да, беше писал любовно писмо на Сузи Салмън. Да, пъхнал го беше в тетрадката й, когато мистър Бот я помолил да събере контролните на класа. Да, подписал бележката с „Мавъра“.

Рей Сингх стана първият заподозрян.

— Това мило момче? — каза мама на баща ми.

— Рей Сингх е добро момче — коментира сестра ми с равен глас същия ден по време на вечерята.

Аз наблюдавах семейството си и знаех, че според тях Рей Сингх със сигурност няма нищо общо с убийството ми.

Въпреки това полицаите непрекъснато правеха внезапни посещения в дома му, притискаха го и подмятаха разни неща. В очите им достатъчно доказателство за вина бяха смуглата кожа и предизвикателното поведение на момчето, което ги вбесяваше, както и непристъпността на красивата му и твърде екзотична майка. Но Рей имаше алиби. Можеха да го потвърдят представителите на доста нации. Баща му, който преподаваше постколониална история в Пенсилванския университет, беше помолил сина си да присъства на негова лекция в университетския Международен клуб като типичен представител на подрастващото поколение именно в деня, в който умрях.

В началото отсъствието на Рей от училище беше изтълкувано като доказателство за вината му, но когато полицаите получиха списък с четирийсет и пет души, които бяха видели Рей да говори по темата „Предградията: американският опит“, не им оставаше нищо друго, освен да признаят, че е невинен. Въпреки това продължиха да се навъртат около дома на Сингх, късайки малки клонки от живия плет. Щеше да е толкова лесно, ако разрешението на случая им паднеше като по магия от небето. Междувременно в училището тръгнаха слухове и Рей, който едва бе успял да се сдружи с неколцина от съучениците си, отново изпадна в изолация и започна да се прибира вкъщи веднага след училище.

Това ме влудяваше. Виждах всичко, а не можех да насоча полицията към зелената къща, толкова близо до тази на родителите ми, където мистър Харви спокойно дялкаше шпилове за покрива на куклената къща в готически стил, която правеше в момента. Гледаше новините, четеше вестници и се криеше зад престорена невинност, сякаш намяташе удобно старо палто. Преди в него бе бушувала буря, но сега цареше покой.

Опитах да се утеша с Холидей, нашето куче. То ми липсваше така, както по-късно щяха да ми липсват мама, татко, сестра ми и брат ми. Мъката ми по тях би означавала да приема, че никога повече няма да бъдем заедно. Може и да звучи глупаво, но все още не можех да повярвам в това, отказвах да повярвам. През нощта Холидей спеше при Линдзи и винаги беше до баща ми, когато някой позвънеше на вратата. С удоволствие правеше компания на майка ми, когато тя хапваше тайно, и търпеше, когато Бъкли, отегчен да стои затворен вкъщи, дърпаше ушите и опашката му.

В земята имаше твърде много кръв.

На 15 декември, след почукванията по вратата на любезни, но досадни съседи и чувстващи се неловко, но въпреки това безмилостни репортери, които бяха сигнал за нашите да стиснат зъби, преди да пуснат в дома си външни хора, дойде и онова съдбоносно потропване, след което баща ми най-накрая повярва.

На вратата стоеше Лен Фенърман, който винаги бе щадял чувствата му, придружен от униформен полицай.

Влязоха вътре и се отправиха към дневната, защото вече добре познаваха къщата и знаеха, че майка ми предпочита да кажат каквото имат да казват там, за да не ги чуят сестра ми и брат ми.

— Намерихме нещо, което смятаме, че е на Сузи — каза Лен. Детективът беше предпазлив. Виждах как претегля думите си, за да не би родителите ми да си помислят, че е намерено тялото, което би означавало, че със сигурност не съм вече сред живите.

— Какво е то? — попита мама нетърпеливо, скръсти ръце пред гърдите си и се приготви за поредния несъществен детайл, на който другите отдаваха прекалено значение. Беше като стена. Тетрадките и книгите не означаваха нищо за нея. Дъщеря й можеше да оцелее и без ръка. Многото кръв си беше просто много кръв. Но не и труп. Джек й го беше казал и тя му вярваше: Няма нищо сигурно.

Но когато и показаха прозрачната найлонова торба с плетената ми шапка, нещо в нея се пречупи. Тънката стена от стъкло, която беше предпазвала сърцето й и бе крепяла надеждата, блокирайки разсъдъка й, се разби.

— Помпонът — каза Линдзи. Тя се беше вмъкнала във всекидневната откъм кухнята. Никой не я видя, освен мен.

Мама издаде странен вик и протегна ръка към шапката. Звукът беше подобен на металическото изскърцване на механичен човек, миг преди моторът му да блокира напълно.

— Направихме анализ на влакната — каза Лен. — Изглежда, че онзи, който е нападнал Сузи, я е използвал по време на престъплението.

— Как? — попита безпомощно баща ми, не успявайки да проумее какво му казват.

— Шапката е пропита със слюнка — притече се на помощ униформеният полицай, който досега бе мълчал. — Запушил е устата й с нея.

Мама я грабна от ръцете на Лен Фенърман и звънчетата, които бе пришила към помпона, иззвънтяха, когато се смъкна на колене на пода и се сви надве върху шапката, която ми беше изплела.

Видях как Линдзи замря на вратата. Не можеше да познае родителите си, не можеше да познае никого и нищо.

Татко изпроводи добронамерения Лен Фенърман и униформения полицай до входната врата.

— Мистър Салмън — каза детективът, — страхувам се, че като се има предвид количеството кръв, което намерихме, и насилието, което то предполага, наред с останалите веществени доказателства, се налага да работим върху версията, че дъщеря ви е била убита.

Линдзи чу онова, което вече знаеше — знаеше го отпреди пет дни, когато баща ми й каза за лакътната кост. Мама нададе вопъл, подобен на вой.

— От този момент нататък ще водим разследване за убийство.

— Но липсва труп — опита се да възрази баща ми.

— Всички улики сочат, че дъщеря ви е мъртва. Искрено съжалявам.

Униформеният полицай беше вперил поглед някъде вдясно от умоляващите очи на баща ми. Запитах се дали не го бяха учили да гледа така в Полицейската академия. Лен Фенърман обаче отвърна на погледа на баща ми.

— Ще ви се обадя по-късно днес.

Когато баща ми се върна във всекидневната, той беше вече твърде съсипан, за да протегне ръка към майка ми, която седеше на килима, или да реагира при вида на сестра ми, застанала вцепенена наблизо. За да не видят лицето му, тръгна нагоре по стълбите с надеждата, че ще намери Холидей на килимчето в кабинета си. За последен път го беше видял там. Заровил лице в гъстата козина около шията на кучето, баща ми най-после щеше да даде воля на сълзите си.

Този следобед тримата пристъпваха тихо и мълчаливо, сякаш звукът на стъпките им би бил потвърждение на печалната вест. Майката на Нейт почука на вратата, държейки Бъкли за ръка, но никой не й отвори. Тя отстъпи крачка назад и разбра, че нещо се е променило вътре в тази къща, която иначе изглеждаше съвсем като къщите от двете й страни. Бързо измисли изход от положението и заговорнически каза на брат ми, че ще отидат тайно да ядат сладолед и ще си развалят апетита за вечеря.

В четири родителите ми най-накрая се срещнаха в една от стаите на долния етаж, идвайки от противоположни посоки.

Мама погледна към татко.

— Майка ми… — каза тя. Той мълчаливо кимна и се обади на единствената ми баба, майката на мама, баба Лин.

Тревожех се, че ако сестра ми остане сама, може да направи нещо безразсъдно. Тя седеше на стария диван, който мама и татко и бяха отстъпили, и каляваше волята си: Поеми си дълбоко въздух и го задръж. Опитай се да стоиш неподвижно колкото можеш по-дълго. Представи си, че си малка като камъче. Събери под себе си всички краища на душата си и ги скрий, така че никой да не ги вижда.

Мама й каза сама да реши дали да се върне в училище преди Коледа, до която имаше само една седмица. Линдзи предпочете да ходи на училище.

В понеделник сутринта, докато вървеше към класната стая, всички бяха вперили поглед в нея.

— Директорът иска да отидеш при него, скъпа — тихо каза мисис Деуит.

Сестра ми не гледаше към мисис Деуит, докато тя й говореше. Усъвършенстваше изкуството да разговаря с хората, като гледа през тях. Това беше първият знак, че нещо в нея необратимо ще се промени. Мисис Деуит преподаваше английски език, но по-важното беше, че неин съпруг беше мистър Деуит, който тренираше момчетата по футбол и бе насърчил Линдзи да опита силите си в този спорт. Сестра ми харесваше семейство Деуит, но от тази сутрин нататък гледаше в очите само онези хора, с които беше готова да се бори.

Докато събираше нещата си, Линдзи чу всички наоколо да шепнат. Беше сигурна, че точно преди да излезе от стаята, Дани Кларк бе прошепнал нещо на Силвия Хенли. В дъното на стаята някой беше изпуснал нещо. Изпуснали са го, мислеше си тя, за да имат повод да отидат да го вземат и на връщане да одумат със съседите си по чин момичето, чиято сестра е била убита.

Линдзи вървеше по коридорите близо до редиците с шкафчета, отбягвайки всички. Ужасно ми се искаше да повървя до нея и да я разсмея, имитирайки директора, който започваше всичките си речи в актовата зала с думите: „Директорът е ваш приятел, който дава директиви!“ Чуеше ли това, тя обезателно щеше да прихне.

За неин късмет коридорите бяха празни, но когато стигна до кабинета на директора, трябваше да преглътне сълзливо съчувствените погледи на секретарките. Нямаше значение. Беше се подготвила у дома за това. Беше се въоръжила до зъби срещу всяка проява на нежелано състрадание.

— Линдзи — започна директорът Кейдън, — тази сутрин ми се обадиха от полицията. Съжалявам за загубата ти.

Погледна го право в лицето с очи, пронизващи като лазер.

— И каква точно е загубата ми?

Мистър Кейдън смяташе, че трябва да решава възникналите кризисни ситуации с прямота. Той стана от бюрото си и поведе Линдзи към дивана, известен сред учениците като „лежанката“. По-късно „лежанката“ беше заменена от два стола, когато образователната политика се промени и на училищните власти бе заявено: „Тук не е редно да има диван, столовете са по-подходящи. Диваните извикват съмнителни асоциации.“

Мистър Кейдън седна на дивана, сестра ми се настани до него. Иска ми се да мисля, че въпреки болката си в този момент е била поне малко развълнувана, че седи на прочутата „лежанка“. Ще ми се да вярвам, че не съм й отнела всичко хубаво в живота.

— Готови сме да помогнем с каквото можем — каза мистър Кейдън, стараейки се да бъде на висота.

— Нямам нужда от помощ — каза тя.

— Не искаш ли да поговорим за това?

— За кое? — попита Линдзи арогантно. Това беше израз на татко: „Сузи, остави този арогантен тон“.

— За загубата ти — отвърна той и протегна ръка, докосвайки коляното на сестра ми. Дланта му беше като дамга, която прогори кожата й.

— Не си спомням да съм губила нещо — каза тя и с героично усилие демонстративно опипа джобовете на блузата и полата си.

Мистър Кейдън не знаеше какво да каже. Миналата година имаше една друга ученичка, Вики Курц, която се беше разридала на гърдите му. И тогава беше трудно, наистина, но обръщайки поглед назад, той смяташе, че се бе справил много успешно с Вики, изпаднала в криза след смъртта на майка си. Поведе я към дивана — не, тя сама отиде и седна на него — и й каза: „Съжалявам за загубата ти“, при което Вики Курц експлодира като надут до пукване балон. Мистър Кейдън я беше прегърнал и тя дълго хлипа неутешимо, а вечерта му се наложи да занесе костюма си на химическо чистене.

Но Линдзи Салмън беше нещо друго. Тя беше интелигентна, една от двайсетте ученици от училището, избрани за участие в общата среща на младите дарования на щата. В иначе безупречната репутация на Линдзи имаше само едно малко петно, в началото на годината се наложи да я порицаят, защото беше донесла в училище една непристойна книга — „Страх от летене“[3].

„Накарайте я да се смее — исках да му кажа аз. — Заведете я на някой смешен филм с братята Маркс, седнете на пърдяща възглавничка или й покажете боксерките си с малки дяволчета, които ядат хотдог!“ Можех да говоря колкото си искам, но на земята никой не ме чуваше.

Във всяко училище се правеха редовно тестове, за да се определи кои деца са талантливи и кои не. Обичах да казвам на Линдзи, че и завиждам повече заради косата, отколкото за славата й на гений. И двете сме се родили с гъсти руси коси, но за нещастие моята бързо опадала и на нейно място израснала нова с мишо кафеникав цвят. Косата на Линзди обаче си остана руса и тя се сдоби с нещо като мистичен ореол като единствената естествена блондинка в нашето семейство.

Щом я обявиха за талантлива, тя се зае да оправдае името си. Заключваше се в стаята си и се заравяше в дебелите книги. Докато аз четях „Там ли си, Господи? Аз съм, Маргарет“[4], тя четеше „Съпротива, бунт и смърт“ на Камю. Може би така и не стигна до края й, но я разнасяше насам-натам и това накара хората — в това число и учителите — да я гледат с респект.

— Линдзи, искам да ти кажа, че Сузи липсва на всички ни — рече мистър Кейдън.

Сестра ми не отговори и директорът продължи неуверено:

— Беше много умно момиче.

Линдзи го погледна безизразно.

— Сега товарът пада изцяло върху твоите плещи. — Той нямаше никаква представа какво говори, но смяташе, че щом Линдзи мълчи, значи е напипал правилната посока. — Сега ти си единствената дъщеря на семейство Салмън.

Никаква реакция.

— Знаеш ли кой беше при мен тази сутрин? — Мистър Кейдън беше оставил най-големия си коз за накрая и беше сигурен, че ще проработи. — Мистър Деуит. Смята да сформира футболен отбор от момичета — продължи той въодушевено. — Всъщност разчита на теб за осъществяване на идеята си. Според него ти си много добра, не отстъпваш на момчетата и смята, че другите момичета биха те последвали, ако ги поведеш. Какво ще кажеш?

Сърцето на сестра ми се сви като юмрук.

— Ще ми бъде много трудно да играя футбол на игрище, което е само на пет-шест метра от мястото, където е била убита сестра ми.

Едно на нула за Линдзи!

Долната челюст на мистър Кейдън увисна.

— Нещо друго? — попита Линдзи.

— Не, аз просто… — Мистър Кейдън отново протегна ръка. Разполагаше с още една нишка — да покаже разбиране. — Просто искам да знаеш, че ние всички скърбим с теб.

— Закъснявам за първия час — каза тя.

В този момент Линдзи ми напомни за герой от уестърните, които баща ми обичаше, онези, които излъчваха късно нощем по телевизията. В тях винаги имаше някой, който стреля с пистолета си, после го вдига до устните си и издухва дима от дулото.

Линдзи стана и излезе с достойнство от кабинета на директор Кейдън. Бавното отдалечаване й даваше време да си почине. Секретарките бяха от другата страна на вратата, учителките бяха на мястото си в класните стаи, учениците седяха на чиновете си, родителите ни си бяха у дома, а полицаите скоро щяха да дойдат отново. Тя не пророни и сълза. Наблюдавах я, чувах думите, които си повтаряше отново и отново наум. Добре. Всичко е наред. Аз бях мъртва, но хора умираха всеки ден и в това нямаше нищо необичайно. На излизане от кабинета онзи ден сестра ми като че ли се взираше в очите на секретарките, но всъщност се беше съсредоточила върху размазаното им червило и пъстрите им костюми от крепдешин.

Вечерта у дома тя легна на пода в стаята си, пъхна крака под бюрото си и направи десет коремни преси. После зае положение за лицеви опори. Но не по момичешки. Мистър Деуит й беше показал как ги правят морските пехотинци — с вдигната глава, понякога с една ръка или с пляскания между отделните опори. След като направи десет, Линдзи се приближи до библиотечката и избра двете най-тежки книги — речника си и един световен алманах. Използва ги като гири, докато ръцете я заболяха. Концентрира се върху дишането си и прогони всички мисли от главата си. Вдишване. Издишване.

Седях в беседката на главния площад в моята небесна сфера (съседите ни, семейство О’Дуайър, имаха подобна беседка на земята и аз много им завиждах), наблюдавайки как сестра ми усмирява яростта си.

Часове преди да умра, майка ми прикрепи към хладилника една картина, нарисувана от Бъкли. На нея земята и небето бяха разделени от дебела синя линия. През следващите дни гледах как семейството ми минава покрай картината и постепенно се убедих, че синята линия беше реално съществуващо място — гранична зона, където небето се слива със земята. Исках да се пренеса там, в сините като метличина пастелни багри, в кралското синьо, тюркоазеното, небето.

Често тук си пожелавах простички неща и ги получавах. Съкровища, обвити в пухкава кожа. Кучета.

Всеки ден из парка в моята небесна сфера тичаха малки и големи кучета от всякакви породи. Виждах ги, когато отварях вратата — охранени и щастливи, мършави и космати, слаби, но жилави, а имаше дори и без косми. Питбули се търкаляха по гръб, цицките на женските бяха удължени и тъмни, приканвайки палетата да дойдат и да сучат, припичайки се щастливо на слънце. Басети се разхождаха, без да бързат, препъваха се в ушите си и побутваха с муцуна задниците на дакели, глезените на грейхаунди и главите на пекинези. И когато Холи взимаше тенор саксофона си, сядаше пред вратата, гледаща към парка, и започваше да свири блус, кучетата се втурваха към нея, нареждаха се в полукръг и виеха в хор, сякаш й пригласяха. Тогава се отваряха и други врати, появяваха се жени, които живееха сами или по две. Аз също излизах навън, Холи свиреше безброй пъти на бис, а когато слънцето залезеше, ние всички се впускахме в танц с кучетата. Гонехме ги, те гонеха нас. Хващахме ги за опашките и обикаляхме в кръг. Облечени бяхме в най-различни рокли — на цветя, на райета, едноцветни. Музиката спираше чак когато луната се издигнеше нависоко. Танците също спираха и ние замирахме.

Мисис Бетел Утемайър, най-възрастната обитателка на моето небе, донасяше цигулката си. Холи тихо й акомпанираше с валдхорна. Свиреха дует. Едната жена, възрастна и мълчалива, другата съвсем млада, още момиче. Ритмичните им, синхронизирани движения ни носеха някакво странно, психеделично успокоение.

Всички танцьори постепенно се разотиваха. Мелодията се носеше във въздуха, Холи за последен път даваше тон и мисис Утемайър, изправена мълчаливо като антична статуя, подхващаше за последно джига.

Това беше моята вечерня, след което домът ни потъваше в сън.

[1] Съчетанието Хоп Фат (Hop Fat) може да се преведе приблизително като „подскочи сланина“. — Б.ред. ↑

[2] Екранизация по едноименния роман на американския писател Труман Капота с участието на Одри Хепбърн. — Б.ред. ↑

[3] Роман от американската писателка Ерика Джонг, издаден през 1973 г., в който са описани откровено сексуалните преживявания на героинята. — Б.ред. ↑

[4] Детско-юношески роман от американската писателка Джуди Блум. — Б.ред. ↑

Трета глава

Земята изглежда странна, като я гледаш отгоре. Както може да се очаква, тя прилича на мравуняк, наблюдаван от небостъргач, но освен това се вижда как душите напускат телата по целия свят.

Холи и аз наблюдавахме земята, спирайки се за секунда-две на сцени от ежедневието в търсене на нещо необикновено. Виждахме как някоя душа прелита покрай жив човек, докосва го леко по рамото или бузата и продължава по своя път към небето. Живите не виждат мъртвите, но много хора имат остър усет и долавят някаква промяна край тях. Казват, че са усетили хладен полъх във въздуха. Близките на починалите се събуждат от сънищата си и виждат, че някой е застанал до леглото им или на прага на спалнята им, или пък се качва като привидение в градския автобус.

Когато напусках земята, докоснах едно момиче на име Рут. Учеше в моето училище, но никога не сме били близки. Стоеше на пътя ми в онази нощ, когато душата ми с вик напусна земята, и без да искам я докоснах. Отнеха живота ми, при това по ужасно жесток начин, и не бях в състояние да контролирам движенията си. Нямах време за разсъждения. Когато извършват насилие над теб, единственото, за което си мислиш, е как да избягаш. Когато преминеш ръба и животът ти се отдалечава невъзвратимо, подобно на лодка, отделила се от брега, ти се вкопчваш в смъртта като в спасително въже и увисваш на него с надеждата, че ще се приземиш далеч от мястото, където се намираш в този момент.

Докосването ми до Рут Конърс беше като телефонно обаждане от затворническа килия — грешен номер, не сте попаднали, на когото трябва. Видях я да стои близо до червения ръждясал фиат на мистър Бот. Прелитайки край нея, несъзнателно протегнах ръка, за да я докосна, да докосна лицето й, да почувствам за последен път връзката си със земята чрез това необикновено момиче.

Сутринта на 17 декември Рут се оплака на майка си, че е сънувала сън, който бил толкова реалистичен, че не приличал на сън. Когато майка й я попита какъв е бил той, Рут отвърна:

— Пресичах учителския паркинг и изведнъж видях едно бледо привидение да се носи към мен откъм футболното игрище.

Мисис Конърс разбърка сгъстяващата се овесена каша в тенджерата. Гледаше как дъщеря й жестикулира с дългите си, тънки пръсти, които беше наследила от баща си.

— Беше момиче, усетих го — продължи Рут. — Излетя от полето. На мястото на очите й зееха дупки. Цялото й тяло беше обвито с тънък като марля бял воал, но различавах формата и чертите на лицето й, носа, очите, косата.

Майка й свали кашата от огъня и угаси пламъка на газовата печка.

— Рут каза тя, — въображението ти пак се е развихрило.

Рут разбра намека и млъкна. Не спомена отново съня, който не беше сън — дори и десет дни по-късно, когато историята за смъртта ми се разнесе из училището, придобила допълнителни нюанси, както обикновено става с всички страшни истории. Връстниците ми си умираха да направят ужаса по-страховит, отколкото беше в действителност. Но подробности все още липсваха — въпросите „какво“, „къде“ и „кой“ бяха като празни купи, които те запълваха с предположения. Сатанинско жертвоприношение. Полунощ. Рей Сингх.

Колкото и да се опитвах, не успявах да насоча Рут към онова, което никой не беше открил — моята сребърна гривна амулет. Тя се виждаше, чакаше само някой да протегне ръка, да я разпознае и да си каже: Улика. Но вече не беше в царевичната нива.

Рут започна да пише поезия. Щом дори собствената й майка и най-отзивчивите учители не искаха да чуят за тъмните страни на реалността, с които се беше сблъскала, тя щеше да предаде всичко това в стихове.

Много ми се искаше Рут да отиде у дома и да поговори със семейството ми. Сигурно никой от тях, освен сестра ми, не знаеше името й. По физкултура Рут беше предпоследна в цялото училище. Когато волейболната топка се насочваше към нея, тя се навеждаше, за да се предпази, и топката тупваше на пода до нея, а съотборниците й и учителят по физкултура едва сдържаха негодуванието си.

Майка ми седеше във вестибюла на един стол с права облегалка и наблюдаваше татко, който сновеше навън-навътре, зает с различни задачи — сега той изцяло се бе отдал на малкия си син, жена си и другата си дъщеря. А Рут се затвори в себе си и непрекъснато си мислеше за случайната ни среща на училищния паркинг.

Прегледа старите годишници и намери снимките ми с моите съученици от класа и кръжока по химия. Изряза ги с ножиците за ръкоделие на майка си. Макар че идеята все повече я завладяваше, не бях сигурна, че мога да разчитам на нея, докато през последната седмица преди Коледа тя не стана свидетел на една сцена в коридора на училището.

Става въпрос за приятелката ми Клариса и Брайън Нелсън. Наричах Брайън „плашилото“, защото макар да имаше широки рамене, по които въздишаха всички момичета, лицето му ми приличаше на натъпкан със слама чувал. Носеше хипарска кожена шапка с периферия и пушеше ръчно свити цигари в ученическия пушком. Според майка ми ранната слабост на Клариса към светлосините очни сенки беше обезпокоителна, но аз винаги съм я харесвала именно поради тази причина. Тя вършеше неща, които на мен ми бяха забранени: изрусяваше дългата си коса, носеше обувки с платформа и пушеше цигари след училище.

Рут се приближи до тях, но те не я забелязаха. Тя мъкнеше купчина дебели книги, които беше заела от мисис Каплан, учителката ни по обществознание. Всички до една бяха ранна феминистка литература и тя беше притиснала гръбчетата им към корема си, за да не види някой заглавията им. Баща й, строителен предприемач, и беше подарил две много здрави еластични ленти, специално за книги. Беше пристегнала с две от тях томовете, които възнамеряваше да прочете през ваканцията.

Клариса и Брайън се кикотеха, ръката му беше под блузата й.

При всеки негов опит да я плъзне по-нагоре, тя се хилеше все повече, но не му позволяваше да го направи, като се извиваше или побутваше ръката му. Както обикновено, Рут не прояви интерес към тях и щеше да ги отмине с наведена глава и забила поглед в земята, но тъй като всички знаеха, че Клариса е моя приятелка, тя спря, за да види какво ще стане.

— Хайде, сладурче — говореше Брайън, — дай да погаля хълмчето ти. Поне едното.

Забелязах, че устните на Рут се изкривиха от отвращение. На небето аз също изкривих устни.

— Брайън, не мога. Не тук.

— Какво ще кажеш да отидем в царевичната нива? — попита той шепнешком.

Клариса се изкиска нервно, но зарови гальовно нос във вдлъбнатината между шията и рамото му. Засега щеше да му откаже.

След това някой разби шкафчето на Клариса. Изчезна албумът й с изрезки, някои от снимките, забодени от вътрешната страна на шкафчето, както и тайният запас марихуана, който Брайън беше скрил там без знанието й.

Рут, която никога преди не беше взимала наркотици, тази вечер изпразни тютюна от цигарите на майка си — кафяви „Мор“ 100 мм — и ги натъпка с тревата на Брайън. Настани се в бараката за инструменти с едно фенерче и докато разглеждаше моите снимки, изпуши повече трева, отколкото биха могли да изпафкат и най-големите наркомани в училище.

Застанала на мивката до кухненския прозорец, мисис Конърс миеше съдовете и долови миризмата, която идваше от бараката.

— Мисля, че Рут се е сприятелила със съучениците си — съобщи тя на съпруга си, който четеше вечерния си вестник, седнал на чаша кафе. В края на работния ден беше толкова уморен, че нямаше сили да разсъждава.

— Това е добре — отвърна той.

— Може би все още има надежда за нея.

— Винаги има надежда — отбеляза той.

Когато Рут се прибра със залитане у дома по-късно същата вечер, очите й сълзяха от оскъдната светлина на фенерчето и осемте цигари, които беше изпушила. Майка й я посрещна с усмивка и й каза, че в кухнята я чака боровинков пай. След няколко дни, през които направи някои проучвания, нямащи нищо общо със Сузи Салмън, Рут разбра как е могла да изяде целия пай наведнъж.

Въздухът в моята небесна сфера често миришеше на скункс, макар и съвсем леко. Винаги съм харесвала тази миризма, докато бях на земята. Долавях я, когато вдишвах, усещах я с носа си. Това беше острият упорит мускусен аромат на животински страх и сила, смесени в едно. В небесното кътче на Франи миришеше на първокласен тютюн, а в това на Холи — на фортунела[1].

Седях ден и нощ в беседката и гледах какво става долу. Виждах как Клариса постепенно ме забравя и намира утеха при Брайън. Виждах Рут да я наблюдава иззад ъгъла до кабинета по домашна икономика или край медицинския пункт до училищния стол. В началото възможността да виждам цялото училище ме опияняваше. Гледах как помощник-треньорът по футбол оставя тайно шоколадови бонбони на омъжената учителка по естествени науки, как ръководителката на отбора на клакьорките се опитва да привлече вниманието на момчето, което беше изключвано толкова много пъти от толкова много училища, че дори то беше загубило броя им. Наблюдавах учителя по изкуство, който правеше любов с гаджето си в ателието с керамичната пещ, и директора, който въздишаше по помощник-треньора по футбол. Стигнах до заключението, че помощник-треньорът е расовият жребец на средно училище „Кенет“, макар че лично мен квадратната му челюст не ме впечатляваше.

Всяка вечер на връщане към къщата близнак минавах под стари улични лампи като онези, които бях видяла веднъж в една постановка на „Нашият град“[2]. Глобусите висяха от извити като арка железни стълбове. Запомнила съм ги, защото когато с родителите ми гледахме пиесата, те ми заприличаха на гигантски зрели горски плодове, от които се стича светлина вместо сок. На небето си играех, като заемах такива пози, сякаш сянката ми бере тези и плодове по пътя към дома.

Една вечер, след като бях наблюдавала Рут, срещнах Франи. Площадът беше пуст и опадалите листа се въртяха спираловидно над главите ни. Спрях се и се загледах в бръчиците от смях край очите и устата й.

— Защо трепериш? — попита ме тя.

Въздухът беше влажен и студен, но не това беше причината.

— Непрекъснато си мисля за мама — отвърнах аз.

Франи пое лявата ми ръка в ръцете си и се усмихна.

Искаше ми се да я целуна по бузата или да се сгуша в нея, но вместо това я гледах как върви, а синята й рокля се развяваше след нас. Знаех, че не ми е майка и не можех да се преструвам.

Върнах се в беседката. От допира на влажния въздух по ръцете и краката ми настръхнах. Това ми напомни за паяжините с блестящи като брилянти капчици утринна роса, които разкъсвах с едно движение на ръката, без да се замислям.

На сутринта на единадесетия ми рожден ден се събудих много рано. Още никой не беше станал, или поне така си мислех. Промъкнах се долу и погледнах в трапезарията, където предполагах, че ще бъдат подаръците ми. Но там нямаше нищо. Масата беше празна, както я бяхме оставили предната вечер. Обърнах се и видях подаръка върху бюрото на мама във всекидневната. Бюрото беше елегантно и винаги лъснато до блясък. Наричаха го „бюрото за сметки“. Покрит с фина хартия, но още неопакован, там имаше един фотоапарат, за който хленчех от дълго време, сигурна, че никога няма да ми го купят. Отидох до бюрото и го разгледах. Беше „Инстаматик“[3], а до него имаше три филмчета и кутийка с четири светкавици. Беше първата техника, която получавах, средството, което откриваше пътя ми към мечтаната професия — фотограф на дивата природа.

Огледах се. Нямаше никого. Видях през щорите, които майка ми винаги държеше леко отворени — „приканващи, но дискретни“ — че Грейс Таркинг, която живееше на същата улица и учеше в частно училище, се разхожда с тежести, прикрепени към глезените й. Набързо заредих фотоапарата и се заех да я дебна, за да я заснема, както — поне така си мислех — ще дебна слонове и носорози, като порасна. В момента се криех зад щори и прозорци, а някой ден за прикритие щяха да ми служат високи тръстики. Стъпвайки тихо, хванала полите на нощницата със свободната си ръка, аз се запромъквах през трапезарията, хола и всекидневната от другата страна на къщата, за да проследя движенията й. Докато я гледах как се отдалечава, внезапно ми дойде наум, че мога да изтичам в двора и оттам да я наблюдавам безпрепятствено.

Затичах се на пръсти към задния вход на къщата и забелязах, че вратата към верандата е широко отворена. Когато видях мама, забравих изобщо за Грейс Таркинг. Трудно ми е да го обясня, но никога преди не я бях виждала да седи така неподвижно, с такъв отсъстващ израз на лицето. Седеше на остъклената веранда на един сгъваем алуминиев стол с лице към задния двор. В едната си ръка държеше малка чинийка с обичайната чаша кафе. Тази сутрин по чашата не се забелязваха следи от червило, защото все още не се беше гримирала за… За кого? Този въпрос преди никога не ми беше минавал през ума. За татко? За нас?

Холидей беше близо до съда с вода за птички и пухтеше щастливо, но не ме забеляза. Наблюдаваше майка ми. А тя беше вперила поглед пред себе си, сякаш в безкрайността. В този момент не беше моята майка, а някакво непознато за мен същество. Гледах това същество, в което бях свикнала да виждам единствено мама, и забелязах меката, матова кожа на лицето й — матова, без да си е сложила пудра, и мека, без да е използвала крем. Очите й сякаш биха нещо отделно от лицето й, сякаш живееха свой собствен живот „Очи океани“, казваше татко, когато му се искаше да хапне от шоколадовите вишни, които тя пазеше в барчето за себе си. Сега разбрах какво имаше предвид той. Наричаше ги така не защото бяха сини, както си мислех преди, а защото бяха бездънни, което беше малко плашещо. Съвсем несъзнателно, преди да ме види и подуши Холидей, преди капчиците мъгла по тревата да се изпарят и майката в нея да се пробуди, както ставаше всяка сутрин, аз я заснех с новия си фотоапарат.

Когато от фотоателието на „Кодак“ ми изпратиха промития филм и снимките в специален, тежък плик, веднага забелязах разликата. Имаше само една снимка, на която беше не мама, а Абигейл. Първата снимка, онази, която бях направила, без да знае, преди щракването да я стресне и да я превърне отново в майка на момиче, което има рожден ден, собственичка на щастливо куче, жена на любящ съпруг, майка на още една дъщеря и дълго чакан син. Домакиня. Градинарка. Любезна съседка. Очите на мама бяха океани и в тях се долавяше чувството на някаква загуба. Тогава си мислех, че имам цял живот, за да ги разбера, но се оказа, че ми е даден само този единствен ден. Веднъж, докато бях на земята, се докоснах до Абигейл, но лесно я оставих да ми се изплъзне, защото в мен надделя желанието тя да бъде майка и да ме обгърне отвсякъде като майка.

Седях в беседката посред нощ и мислех за снимката и за мама, когато Линдзи стана и прекоси тихо коридора. Наблюдавах я, като че ли гледах филм, в който се бе вмъкнал крадец и обикаляше чужд дом. Когато натисна дръжката, знаех, че вратата на моята стая ще се отвори. Знаех, че тя ще влезе вътре, но защо? Моята неприкосновена територия в къщата вече се беше превърнала в ничия земя. Мама не беше пипала нищо. Леглото ми все още си стоеше неоправено, както го бях оставила в бързината си сутринта в деня на моята смърт. Нощницата ми на цветчета се търкаляше сред чаршафите и възглавниците заедно с дрехите, които бях захвърлила, след като реших да обуя жълтите клоширани панталони.

Линдзи мина по мекия килим и докосна тъмносинята пола и плетената жилетка в червено и синьо — двата парцала, които ми бяха омръзнали. Тя имаше същата жилетка, само че в оранжево и зелено. Взе моята, опъна я и я приглади на леглото. Беше грозна и същевременно безценна. Видях как сестра ми я погали. После проследи с пръсти ръба на позлатения поднос върху нощното ми шкафче, в който държах разни значки, повечето от изборни кампании и училищни празници. Любима ми беше една розова с надпис „Хипита за любов“, която бях намерила на училищния паркинг, но трябваше да обещая на мама, че няма да я нося. Имах цял куп значки, някои в подноса, други забодени на гигантската филцова емблема на Университета на Индиана, където беше учил баща ми. Мислех, че сестра ми ще ги отмъкне — или поне ще вземе една-две, за да ги носи — но не бях права. Дори не ги разгледа. Само прокара пръсти по предметите в подноса. И тогава я видя. Мъничко бяло ъгълче, което се подаваше отдолу. Дръпна го.

Беше снимката.

Тя изпусна рязко въздух и седна на пода с отворена уста и снимката в ръка. Светът край нея сякаш се разпадна и нишките, които го държаха, заплющяха като платнищата на палатка, откъснала се от рейките. Не беше виждала тази непозната майка, както и аз до онази сутрин, когато я заснех. Беше видяла снимките, направени след това. Мама, уморена, но усмихната. Мама и Холидей пред кучешкия дрян, слънцето прозира през халата и нощницата й. Но исках да бъда единственият човек в семейството, който знае, че мама може да бъде и друга — тайнствена и непозната за нас.

Първият път, когато слязох при тях — 23 декември 1973 г. — беше ден на крушение.

Бъкли спеше. Мама беше завела Линдзи на зъболекар. Тази седмица се бяха разбрали всеки ден да отделят време за нещо полезно и да се опитат да продължат напред. Татко се беше се заел да почисти спалнята за гости на горния етаж, която много отдавна беше превърнал в своя работна стая.

Баща му го беше научил да прави кораби в бутилки. Мама, сестра ми и брат ми изобщо не проявяваха интерес. Аз обаче ги обожавах. Стаята беше пълна с тях.

На работа той цял ден се занимаваше с цифри — правеше финансови анализи за застрахователната компания „Чадс Форд“ — а вечер си почиваше, като изработваше кораби или четеше книги за Гражданската война. Винаги ме викаше, когато настъпи моментът да вдигне платната. Корабчето вече беше здраво залепено за дъното на бутилката. Качвах се при него, а той ми напомняше да затворя вратата. Често точно в този момент мама като че ли нарочно, сякаш имаше шесто чувство за нещата, в които не участва, ни викаше за вечеря. Но когато се случеше това чувство да я подведе работата ми беше да държа бутилката.

— Не мърдай — казваше той. — Ти си моят пръв помощник-капитан.

Внимателно изтегляше връвчицата, която се подаваше от гърлото на бутилката и хоп! — платната на едномачтовия съд или клипер се вдигаха. Нашият кораб беше готов за плаване. Не можех да ръкопляскам, защото държах бутилката, но винаги ми се е искало да го направя. Татко бързо изгаряше другия край на връвчицата на бутилката с помощта на тел от закачалка, която нагряваше на пламъка на свещ. Действаше много внимателно, защото само при едно трепване на ръката корабът можеше да се разпадне или — не дай боже — миниатюрните хартиени платна да се запалят и с едно „фшшшш“ да се окажа с горяща бутилка в ръка.

В крайна сметка татко си направи поставка от балзово дърво и ме освободи от това задължение. Линдзи и Бъкли не споделяха възторга ми от платноходите. След като не успяваше да им предаде ентусиазма си, татко се предаваше и се оттегляше в работната си стая. За тях всички кораби в бутилки бяха еднакви.

Но докато почистваше този ден, той се обръщаше към мен. Сузи, детето ми, моето малко моряче — говореше той, — ти харесваше тези, по-малките.

Наблюдавах го как подрежда бутилките на бюрото си, като ги сваляше от етажерката, на която обикновено стояха. Използва синя стара блуза на майка ми, накъсана на парцали, за да избърше лавиците. Под бюрото имаше няколко редици празни шишета, които бяхме събирали за бъдещите си корабостроителни проекти. Шкафът също беше пълен с платноходи — някои беше правил със своя баща или сам, някои заедно с мен. Част от тях бяха идеално запазени, но платната им бяха покафенели, други се бяха изкривили или преобърнали с течение на годините. Там беше и корабът, който се подпали седмица преди смъртта ми.

Татко разби първо него.

Сърцето ми замря. Той се обърна и се загледа в другите кораби, видя годините, които те маркираха; ръцете, които ги бяха държали. Ръцете на мъртвия му баща, на мъртвото му дете. Цялата флотилия беше унищожена пред очите ми. Удряше ги в стените и в дървения стол, известявайки новината за моята смърт, и купчината зелени стъкла край него растеше. Бутилките до една лежаха счупени на пода, платната и корпусите на макетите бяха пръснати сред тях. Татко стоеше изправен сред отломките. И тогава, без да знам как, аз издадох присъствието си. Лицето ми се отпечата върху всяко късче стъкло, върху всяка отломка и треска. Навел глава, татко оглеждаше стаята. Безумие. Показах се само за секунда, след това изчезнах отново. Той остана тих и неподвижен за минута, след това се разсмя — хриплив смях, изригнал от корема му. Гласът му кънтеше толкова силно, че на моето небе аз се разтреперих.

Баща ми излезе от стаята, подмина две врати и спря пред моята. Коридорът беше тесен, вратата на стаята ми беше като другите, толкова тънка, че човек лесно можеше да я разбие с юмрук. Искаше му се да строши огледалото над тоалетната ми масичка, да смъкне тапетите от стените с нокти, но вместо това падна върху леглото ми и зарида, вкопчил ръце в завивките с цвят на лавандула.

— Татко? — повика го Бъкли с ръка на дръжката на вратата.

Татко се обърна към него, но не успя да спре сълзите си. Смъкна се на пода заедно със завивките в свитите си юмруци и разтвори ръце. Брат ми стоеше нерешително, нещо, което не се беше случвало преди, но когато баща ми отново го прикани, той все пак се хвърли в прегръдките му. Татко го уви в завивките, запазили миризмата ми. Спомни си деня, когато го бях помолила да боядиса всичко в стаята ми в лилаво и да налепи тапети в същия цвят. Спомни си как донесе старите броеве на „Нешънъл Джиографик“ и ги подреди на долните лавици на библиотеката ми. (Мечтата ми беше да стана фотограф и да снимам дивата природа.) Спомни си краткото време, през което в къщата имаше само едно дете, преди да се роди Линдзи.

— Ти си много специален за мен, сине — каза татко и притисна Бъкли в прегръдките си.

Бъкли се дръпна и се загледа в подпухналото лице и сълзите, проблясващи в очите на татко. После кимна сериозно и го целуна по бузата. Нещо толкова божествено, че никой горе на небето не би могъл да го измисли — дете, което утешава възрастен мъж.

Татко загърна раменете на Бъкли по-плътно и си спомни как понякога се изтърсвах от високото легло на килимчето пред него, без изобщо да се събудя. Както си седеше в зеленото кресло и четеше в кабинета си, той се сепваше от тупването на тялото ми на пода. Ставаше и изминаваше краткото разстояние до стаята ми. Обичаше да наблюдава дълбокия ми сън, несмущаван нито от кошмари, нито от падането на дървения под. В такива моменти ти се кълнеше, че децата му ще бъдат крале, владетели, художници, лекари, фотографи на дивата природа — такива, каквито се виждат в мечтите си.

Няколко месеца преди да умра, той пак ме беше намерил на земята, но под завивките с мен беше и Бъкли. По пижама, прегърнал мечето си, свит зад гърба ми, той унесено смучеше палеца си. В този миг на татко за пръв път му мина през ума странната и тъжна мисъл за преходността на бащинството. Беше създал три деца и това беше утешително. Каквото и да се случеше с него или Абигейл, тримата можеха да разчитат един на друг. Линията на живота, на която той бе дал начало, му се струваше вечна — здрава стоманена нишка, продължаваща в бъдещето, която няма да се скъса дори когато в дълбока старост и с побелели коси му се наложи да си отиде.

Сега щеше да открие своята Сузи в малкия си син. Дай любовта си на живите, повтаряше си той наум. Но моето присъствие беше като буксирно въже, което непрекъснато го дърпаше назад, назад, назад. Гледаше малкото момченце в прегръдките си и несъзнателно се запита: „Кой си ти? Откъде се появи?“

Наблюдавах брат си и баща си. Истината беше далеч по-различна от това, на което ни учеха в училище. И тя бе, че границата, която разделя живите и мъртвите, понякога е неопределена и неясна.

[1] Фортунела, известна още като кумкват — цитрусово растение с произход от Югоизточен Китай. — Б.ред. ↑

[2] Пиеса от американския драматург и романист Торнтън Уайлдър (1897–1975). — Б.ред. ↑

[3] Серия евтини фотоапарати на „Кодак“. — Б.ред. ↑

Четвърта глава

В часовете след убийството ми, докато мама звънеше по телефона, а баща ми обикаляше съседите от врата на врата, за да ме търси, мистър Харви разруши землянката в царевичната нива и отнесе чувала, в който беше сложил частите от тялото ми. Мина само на две къщи от мястото, където татко стоеше и разговаряше с мистър и мисис Таркинг. Вървеше по междата, разделяща два съседни имота, оградени с жив плет — от чимшир на семейство О’Дуайър и от златник на семейство Стед. Промушваше се край жилавите зелени листа, оставяйки зад себе си следи от моята миризма, която кучето на Гилбъртови щеше да последва и да намери лакътната ми кост; следи, които лапавицата и дъждът през следващите три дни щяха да отмият, преди някой да се е сетил да използва полицейските кучета. Отнесе ме у дома си, остави чувала на пода и отиде да се измие.

По-късно, когато продадоха къщата, новите собственици цъкаха при вида на тъмното петно на пода в гаража. На купувачите агентът по недвижими имоти казваше, че е маслено петно, но то беше останало от мен, просмукало се беше там от чувала, който мистър Харви бе донесъл и захвърлил върху бетона. Това беше първият ми таен знак към света.

Мина известно време, преди да осъзная нещо, за което вие, несъмнено, вече сте се досетили, и то е, че аз не бях първата му жертва. Знаеше, че не трябва да оставя трупа ми в полето. Избираше времето в зависимост от атмосферните условия и убиваше, когато валеше дъжд, за да не остави никакви следи. Но не беше чак толкова прецизен, колкото смятаха полицаите. Забрави лакътната ми кост, използва чувал от платно за окървавените ми останки и ако някой го беше видял, щеше да му се стори странно, че един мъж се провира през пролуката между двата имота, твърде тясна дори за децата, които иначе обичаха да се крият из храстите.

И типичната за къщите от предградията баня — съвсем същата използвахме с Линдзи и Бъкли — той изтърка тялото си под горещия душ. Движенията му бяха невъзмутими и бавни. Не беше запалил лампата и чувстваше как водата ме отмива от него, но продължаваше да мисли за мен. Чуваше приглушените ми викове, предсмъртният ми стон бе прозвучал в ушите му като музика. Наслаждаваше се на бялата ми плът, недокосната от слънцето и нежна като на бебе, и на идеалния разрез, който направи с острието на ножа си. Тялото му потръпна под горещите струи, кожата по ръцете и краката му настръхна от удоволствие. Беше ме сложил в чувала, после пъхна вътре крема за бръснене и бръснача, които взе от оформената в пръстта лавица, книгата си със сонети и накрая окървавения нож. Те се смесиха с коленете ми, с пръстите на ръцете и краката ми, но той си напомни, че през нощта трябва да ги извади, преди да се е спекла кръвта. Запази сонетите и ножа си.

По време на вечернята край нас се събираха всякакви кучета. Някои от тях повдигаха глави и душеха, щом усетеха особена миризма във въздуха. Каквато и да беше тя — силна или едва доловима, непозната или съвсем позната (тогава през ума им минаваше: „Ммм, татарско кюфте…“), те я проследяваха до самия й източник. Стигнали до предмета, до същността, те решаваха на място какво да правят. Ето така действат кучетата. Не потискат желанието си да разберат истината само защото миризмата им е неприятна, или защото обектът на техния интерес е опасен. Поемат по следите. Като мен.

Мистър Харви откара оранжевия чувал с останките ми до една нива на осем километра от нашия квартал. Районът там доскоро беше съвсем безлюден, като изключим железопътните релси и една работилница за поправка на мотоциклети. Беше пуснал радиото в колата си, по което през целия месец декември звучаха коледни песни. Подсвиркваше си в огромното комби, чувствайки приятна ситост. Ябълков пай, чийзбургер, сладолед и кафе. Беше се натъпкал. Ставаше все по-добър, никога не действаше по един и същи начин, за да не му стане скучно, всяко ново убийство за него беше изненада, подарък.

Въздухът в колата беше леденостуден. Виждах от устата му да излиза пара и ми се прииска да опипам собствените си вкаменени бели дробове.

Караше по тесния път, който минаваше между два индустриални строежа. Комбито поднасяше при преодоляването на по-големите дупки, желязната каса, в която беше сложил тялото ми, се удряше в багажника при извивката на колелото, напуквайки пластмасата.

— По дяволите — изруга мистър Харви, но продължи да си подсвирква, без да спре.

Спомних си, че веднъж бяхме минавали по този път. Бяхме излезли да се поразходим с колата. Караше татко, а Бъкли седеше на коленете ми в разрез с правилата, като предпазният колан опасваше и двама ни.

Татко ни беше попитал дали искаме да видим как изчезва един хладилник.

— Земята ще го погълне! — каза той. Сложи си шапката и тъмните кожени ръкавици. Между другото, мечтаех да имам такива. Смятах, че щом си с ръкавици с пет пръста, значи си възрастен, а ако носиш ръкавици с един пръст, си още дете. (За Коледа през 1973 г. мама ми беше купила ръкавиците, които си бях харесала. Останаха за Линдзи, но тя не забравяше, че са били мои. Един ден на връщане от училище ги остави в края на царевичната нива. Непрекъснато правеше така — носеше ми подаръци.)

— Има ли земята уста? — попита Бъкли.

— Голяма кръгла уста, но без устни — отвърна му татко.

— Джек — обади се мама през смях. — Престани. Знаеш ли, че го видях да ръмжи на кученцата, засадени в градината?

— Идвам с теб — рекох аз. Татко ми беше казал, че извън града има една изоставена мина, която се е срутила и се е образувала яма, използвана сега като сметище. Но мен не ме беше грижа. Като всяко друго дете просто исках да видя как земята поглъща нещо.

Затова докато гледах как мистър Харви ме отнася към ямата, не можех да не призная, че постъпи много хитро, като сложи чувала в тежкия метален сейф. Беше късно, когато стигна там. Остави сейфа в колата и се запъти към къщата на Фланаганови, в чийто имот се намираше сметището. Те се прехранваха от таксите, които взимаха от хората за възможността да изхвърлят непотребните си домакински уреди. Мистър Харви почука на вратата на малката бяла къща. Отвори му жена. Моето небе се изпълни с уханието на розмарин и агнешко. Мистър Харви също го усети. Вътре в кухнята видя един мъж, седнал на масата.

— Добър вечер, сър — поздрави го мисис Фланаган. — Имате нещо за изхвърляне ли?

— Отзад в комбито е — отвърна мистър Харви. Беше приготвил двайсетдоларова банкнота.

— Какво носите? Да не би да е някой труп? — пошегува се тя.

Това беше последното нещо, което би и минало през ума. Живееше в уютна, макар и малка къща. Имаше си съпруг, който си стоеше у дома и винаги й беше под ръка, ако нещо се повреди и се наложи да бъде поправено. Беше мил с нея, защото никога не му се налагаше да се преуморява. Имаше и син, още достатъчно малък, за да смята, че майка му за него е всичко на света.

Мистър Харви се усмихна. Гледах как устните му се разтягат, но не извърна глава.

— Стар сейф, останал от баща ми. Най-после го докарах. От години се каня да го изхвърля. Вече никой не помни комбинацията.

— Има ли нещо в него?

— Само застоял въздух.

— Карайте към ямата. Имате ли нужда от помощ?

— Много ще съм ви задължен.

Фланаганови никога не заподозряха, че момичето, за което четяха във вестниците през следващите години — Изчезнала; Предполагаема жертва на насилие; Съседско куче намира ръка; Вероятно убийство на ученичка в царевична нива; Предупреждение: Момичета, пазете се; Сестрата на мъртвата Сузи Салмън произнася прощална реч на бала на випуска — би могло да бъде в сивия метален сейф, донесен една нощ от мъж, който им бе платил двайсет долара.

По пътя към колата мистър Харви бръкна в джоба си. Там беше моята сребърна гривна амулет. Не си спомняше кога я е свалил от китката ми, нито как я е пъхнал в джоба на чистите си панталони. Пръстите му я заопипваха, месестата възглавничка на показалеца му погали гладкия метал на златната емблема на щата Пенсилвания, подметката на балетната пантофка, отвора на миниатюрния напръстник и спиците на велосипедните колела, които можеха да се движат. На шосе 202 той спря в една отбивка, изяде сандвича с лебервурст, приготвен по-рано през деня, и продължи към индустриалния парк, който се строеше на юг от града. На обекта нямаше никого. В онези дни в предградията нямаше охрана. Паркира колата близо до една преносима тоалетна. Ако някой го видеше, което беше малко вероятно, той имаше готово обяснение.

Когато мислех за мистър Харви, пред очите ми се появяваше именно тази сцена — как, заобикаляйки калните изкопи, той се изгуби сред неподвижните булдозери, мержелеещи се страховито в мрака като задрямали чудовища. В нощта след моята смърт небето над земята беше тъмносиньо и в откритата местност мистър Харви можеше да вижда на километри. Предпочетох да остана при него и да огледам местността, както направи той. Исках да го проследя. Снегът беше спрял. Духаше вятър. Стигна до един ров, който скоро щеше да се напълни с вода, както му подсказа инстинктът му на строител. Спря и опипа амулетите за последен път. Харесваше му емблемата на Пенсилвания, на която татко беше гравирал инициалите ми (моят любим амулет беше миниатюрният велосипед), издърпа я и я пъхна в джоба си. Хвърли гривната с останалите дрънкулки в ямата, която скоро щеше да се превърне в изкуствено езеро.

Два дни преди Коледа наблюдавах мистър Харви, който четеше една книга за догоните и народа бамбара, обитаващи Мали. Стигна до описанието на жилищата им, изработвани от платно и въжета, и в ума му проблесна една идея. Реши отново да се заеме със строителство, да експериментира, както беше направил със землянката. Спря се на ритуалната шатра, за която прочете в книгата. Лесно щеше да събере материалите и за няколко часа щеше да я издигне в задния си двор.

След като разби всички кораби в бутилки, татко го откри именно там.

Въпреки студа мистър Харви беше само по една тънка памучна риза. През същата година беше навършил тридесет и шест години и беше решил да смени очилата си с контактни лещи. От тях очите му бяха непрекъснато зачервени и мнозина, включително баща ми, си мислеха, че се е пропил.

— Какво е това? — попита татко.

Всички мъже от рода Салмън страдаха от сърдечни заболявания, но баща ми беше истински здравеняк. Беше по-едър от мистър Харви и изглеждаше корав и силен. Заобиколи къщата, обшита със зелени дървени летви и го видя да забива в земята колове, които наподобяваха страничните стълбове на футболна врата. Току-що беше видял лицето ми върху парчетата стъкло и все още беше развълнуван. Гледах го как прекосява моравата, крачейки като хлапе на път за училище. Едва се въздържа да не прокара ръка по живия плет от бъз покрай къщата на мистър Харви.

— Какво е това? — попита той отново.

Мистър Харви спря работата си, колкото да го погледне, и след това продължи.

— Шатра.

— За какво ви е?

— Мистър Салмън — каза той. — Моите съболезнования.

Баща ми се изправи и отвърна, както изискваше приличието:

— Благодаря.

Изрече думата така, сякаш в гърлото му беше заседнала буца.

Настъпи мълчание. Мистър Харви разбра, че татко няма намерение да си тръгне, и го попита дали иска да му помогне.

Ето как се случи баща ми да помага на човека, който ме беше убил.

Татко не се задълбочи много в подробностите. Научи се как да закрепва извитите като дъги пръти върху чаталестите колове и да преплита по-тънки пръчки през тях, за да се образуват кръстовидни полуарки. Научи се как да събира краищата на пръчките и да ги завързва за напречните греди. Мистър Харви му обясни, че е чел за народа на туарегите и решил да направи копие на тяхна шатра. Татко се убеди, че както се говореше сред съседите, човекът наистина е странен. И това беше всичко.

След час скелетът на шатрата беше готов и мистър Харви се отправи към къщата, без да каже нищо. Баща ми реши, че е време за почивка и че мистър Харви отива да донесе кафе или чай.

Грешеше. Мистър Харви влезе в дома си и се качи горе, за да провери дали кухненският нож, който беше скрил в спалнята си, е на мястото си. Беше все още там, в нощното шкафче, върху което държеше скицника си, защото често се събуждаше нощем и нахвърляше в него проектите, които беше сънувал. Погледна в смачкания хартиен плик. Кръвта ми по острието на ножа беше почерняла. Споменът за кръвта и за стореното в землянката го подсети за едно племе в южен Еър, за което беше чел. Когато правели шатра за новобрачна двойка, жените от племето влагали цялото си умение, за да изтъкат красиво платнище.

Навън валеше сняг, първият сняг след смъртта ми, и татко забеляза това.

— Мога да те чуя, скъпа — промълви той. — Какво искаш да ми кажеш?

Напрегнах се и се съсредоточих върху увехналия здравец, който и татко виждаше. Мислех си, че ако успея да го накарам да разцъфти, той ще получи отговор на въпроса си. В моето небе здравецът разцъфтя. В моето небе листенцата на цветчетата му опадаха и аз потънах в тях чак до кръста. На земята не се случи нищо.

Но през сипещия се сняг все пак забелязах, че баща ми гледа зелената къща по друг начин. Беше започнал да си задава въпроси.

Вътре мистър Харви навлече една дебела фланелена риза, но първото нещо, което татко видя, беше купчината бели памучни чаршафи.

— За какво са ви? — попита той. Лицето ми беше непрестанно пред очите му.

— Ще ги използвам вместо брезент — отговори мистър Харви. Подаде му чаршафите и ръката му неволно докосна пръстите на баща ми. Все едно го удари електрически ток.

— Вие знаете нещо — каза татко.

Мистър Харви отвърна на погледа му, но не каза нищо.

Двамата продължиха да работят, снегът продължаваше да вали и да навява преспи. От движението адреналинът на татко бързо се покачи. Припомни си това, което му беше известно. Бяха ли попитали този човек къде е бил в деня, когато изчезнах? Видял ли го беше някой в царевичната нива? Знаеше, че бяха разпитвали всички съседи. Ченгетата бяха обикаляли методично от врата на врата.

Татко и мистър Харви опънаха чаршафите върху купола на шатрата и ги закрепиха към квадрата, който образуваха прътите, закрепени върху чатала на носещите колове. След това провесиха останалите чаршафи от напречните рейки, така че долната им част опираше в земята.

Когато свършиха, върху покритите арки вече се беше натрупал снежец. Сняг имаше и в гънките на татковата риза, а по горния ръб на колана му се беше образувала бяла ивица. Прониза ме болка. Осъзнах, че никога вече няма да се втурна навън на снега заедно с Холидей, никога няма да возя Линдзи с шейната, никога няма да уча брат си, противно на всякакъв здрав разум, да прави снежни топки, като уплътнява снега с основата на дланите си. Бях сама в море от яркоцветни венчелистчета. Пухкави и девственобели, снежинките падаха на земята като завеса.

Застанал вътре в шатрата, мистър Харви си представяше как водят с камила девствената младоженка при жениха й. Татко понечи също да влезе в шатрата, но мистър Харви побърза да вдигне предупредително длан.

— За днес стига. Не е ли време да се прибирате у дома? Настъпи моментът татко да каже нещо. Но единственото, което му дойде наум, беше да прошепне „Сузи“. Втората сричка от името ми прозвуча като съскане на змия.

— Току-що направихме шатра — каза мистър Харви. — Съседите ни видяха. Сега сме приятели.

— Вие знаете нещо — каза татко.

— Вървете си у дома. Не мога да ви помогна.

Мистър Харви не се усмихна и не пристъпи към баща ми. Скри се в шатрата и спусна след себе си последния памучен чаршаф с монограм.

Пета глава

Част от мен искаше незабавно възмездие, искаше татко да се превърне в човек, какъвто никога не е бил — яростен отмъстител. Така става във филмите и книгите. Най-обикновен човек грабва пистолета или ножа и се впуска по следите на убиеца на семейството си, за да отмъсти. Избива ги, както Чарлз Бронсън прави във филмите си, и всички му ръкопляскат.

Но ето какво се получи в действителност:

Сутрин татко ставаше и преди да се разсъни напълно, той си беше същият като преди. Но щом вече беше в състояние да разсъждава, по вените му като че ли потичаше отрова. В началото дори не можеше да се надигне от леглото. Лежеше, сякаш притиснат от тежък товар. Но после движението стана единственото му спасение и той непрекъснато правеше нещо, но все не успяваше да избяга от себе си. От вината, от божествената десница, която се беше стоварила върху него с укор: Къде беше, когато дъщеря ти имаше нужда от теб?

Преди баща ми да отиде при мистър Харви, мама седеше в хола до статуята на свети Франциск, която двамата бяха купили. Когато той се върна, нея я нямаше. Извика я, повтори името и три пъти, но сякаш вътрешно се молеше тя да не си е вкъщи. После се качи горе в работната си стая, за да надраска набързо в малкото тефтерче с телена спирала: „Пие ли? Да го напия. Може би ще проговори.“ После написа: „Мисля, че Сузи ме наблюдава.“ Там, на небето, аз бях обзета от луда радост. Прегърнах Холи, прегърнах Франи. Татко знае, мислех си аз.

По някое време Линдзи затръшна входната врата по-силно от обикновено и татко се зарадва на шума. Страхуваше се да продължи записките си, да запише думите, които се въртяха в главата му. Трясъкът на вратата проехтя в странния следобед, който беше прекарал, и го върна към реалността, накара го да действа, за да не потъне. Разбирах това — макар че нямаше да ми е много приятно да слушам как по време на вечеря Линдзи се хвали на мама и татко, че се е справила отлично с контролното и че учителят по история щял да предложи на училищния съвет да я награди с грамота. Но Линдзи беше жива, а живите също заслужават внимание.

Тя се заизкачва енергично по чамовите стъпала и цялата къща се затресе от тропота на дървеното й сабо.

Може би й завиждах за вниманието, което й отделяше татко, но я уважавах за начина, по който се справяше с положението. Не друг, а Линдзи беше изправена пред проблема, който Холи наричаше „синдром на ходещия покойник“ — когато хората гледат живите, но всъщност не виждат тях, а мъртъвците.

Когато хората, та дори и мама и татко, гледаха Линдзи, в нея те виждаха мен. Със самата Линдзи беше същото, затова избягваше огледалата и дори се къпеше на тъмно.

Излизаше изпод душа в мрака и пипнешком се добираше до окачалката за кърпи. На тъмнината се чувстваше в безопасност — влажната пара, която се надигаше от плочките, я обгръщаше от глава до пети. Ако у дома беше тихо или ако от долния етаж до нея долитаха приглушени гласове, тя беше сигурна, че няма да я безпокоят. Тогава можеше да мисли за мен. Казваше наум „Сузи“ и плачеше, като оставяше сълзите да се стичат по вече мокрите й бузи, защото знаеше, че никой няма да я види и да разбере колко голяма е мъката й. Друг път си представяше, че аз успявам да избягам, че вместо мен хващат нея, а тя се бори, докато накрая се освободи. Мъчеше се да не си задава неизменния въпрос: Къде е Сузи сега?

Татко се ослушваше какво става в стаята на Линдзи. Тряс — вратата се затвори. Туп-туп — сестра ми захвърли книгите си. Скръц-скръц — тя се строполи върху леглото. Бум-бум — изрита сабото си на пода. Няколко минути по-късно той застана пред вратата й.

— Линдзи — повика я той и почука.

Никакъв отговор.

— Линдзи, мога ли да вляза?

— Върви си — чу се твърдият й отговор.

— Хайде, отвори ми, скъпа — умоляваше я той.

— Върви си!

— Линдзи — каза татко, задържайки дъха си, — защо не ме пускаш да вляза? — Допря челото си о вратата. Дървото беше прохладно и за секунда той забрави туптенето в слепоочията си и подозрението, което непрекъснато се въртеше в ума му. Харви, Харви, Харви.

Линдзи се приближи безшумно с обутите си в чорапи крака до вратата. Отключи я, а татко отстъпи назад и се постара да придаде на лицето си израз, който сякаш казваше: „Защо се криеш?“

— Е, какво? — Лицето й беше безизразно и студено. — Какво искаш?

— Да видя как си — отвърна той. Помисли си как между него и мистър Харви се спусна завеса, как му убягва някаква догадка, лежаща на повърхността вина. Близките му вървяха из улиците, ходеха на училище, минаваха по пътя край зелената къща на мистър Харви. Имаше нужда от децата си, за да може обезкръвеното му сърце отново да затупти.

— Искам да бъда сама — каза Линдзи. — Не разбираш ли?

— Просто имай предвид, че съм тук, ако ти потрябвам.

— Виж какво, татко — поомекна сестра ми. — Справям се и сама, не ми трябва помощ.

Какво друго му оставаше? Можеше да наруши правилата и да каже: „Аз обаче не мога да се справя сам. Не ме отблъсквай!“, но замълча и отстъпи назад.

— Разбирам — каза той, макар че не разбираше.

Искаше ми се да го взема на ръце. Бях виждала такива статуи в книгите по история на изкуството. Жена държи в скута си мъж. Дъщерята успокоява баща си: „Няма нищо. Всичко ще бъде наред. Няма да позволя да ти се случи нещо лошо.“

Но вместо това го наблюдавах как отива да се обади на Лен Фенърман.

През първите седмици полицаите се отнасяха към семейството ми едва ли не с благоговение. В предградията беше необичайно да изчезне или да бъде убито момиче. Но поради липсата на улики за местонахождението на тялото ми и за убиеца те започнаха да се изнервят. Има период от време, в рамките на който е възможно да се открият веществени доказателства, но този период се скъсяваше с всеки изминал ден.

— Не искам да си мислите, че съм си загубил ума, детектив Фенърман — каза баща ми.

— Просто Лен, моля ви.

Снимката ми от училище, която Лен Фенърман получи от мама, беше пъхната в ъгъла на подложката за писане на бюрото му. Преди някой друг да го е споменал, той знаеше, че съм мъртва.

— Сигурен съм, че един от съседите знае нещо — каза татко. Той гледаше през прозореца на работната си стая към царевичната нива. Собственикът й беше казал пред медиите, че засега ще я остави на угар.

— Кой е той и какво ви кара да мислите така? — попита Лен Фенърман и извади един нагризан остатък от молив от чекмеджето на бюрото си.

Татко му разказа за шатрата, как мистър Харви му е казал да си върви у дома, как е споменал името ми и добави, че в квартала смятат съседа му за странен, защото няма постоянна работа и деца.

— Ще проверя — каза Лен Фенърман, по-скоро по задължение. Такава му беше ролята в цялата история. Казаното от татко едва ли щеше да свърши някаква работа. — Не говорете с никого за това и не ходете повече при него — предупреди Лен.

Татко затвори телефона, обзет от странно чувство на празнота. Останал без сили, той излезе от работната си стая и тихо затвори вратата след себе си. В коридора още веднъж повика майка ми: „Абигейл“.

Тя се беше затворила в банята на първия етаж и тайно ядеше от бадемовите сладки, които фирмата на баща ми редовно ни изпращаше за Коледа. Ядеше лакомо, сладките приличаха на малки слънца, които изчезваха в устата й. През лятото, когато била бременна с мен, тя ходела с една и съща памучна рокля на квадратчета и си хапвала всичко, което й се прииска, като поглаждала корема си и казвала: „Благодаря ти, бебче“, а по гърдите й падали парченца шоколад.

На вратата на банята се почука, някъде ниско долу.

— Мами?

Тя скри сладките в аптечката и побърза да глътне тази, която вече беше в устата й.

— Мама? — повтори сънено Бъкли.

— Маммммиии!

Мразеше да я нарича така.

Когато отвори вратата, малкият ми брат прегърна коленете й и притисна лице към бедрата й.

Доловил раздвижването, татко слезе долу и намери мама в кухнята. Двамата потърсиха утеха в грижите си за Бъкли.

— Къде е Сузи? — попита брат ми, докато татко мажеше филии с фъстъчено масло. Приготви три филии. Една за себе си, една за мама и една за четиригодишния си син.

— Прибра ли си играта? — попита татко Бъкли и се зачуди защо упорито избягва да разговаря по темата с единствения човек, който поставя въпроса ребром.

— Какво й е на мама? — попита Бъкли. И двамата се обърнаха към нея. Тя гледаше втренчено в празната мивка.

— Искаш ли да отидем в зоопарка тази седмица? — попита татко. Ненавиждаше се за това, че се опитва да подкупи сина си, че увърта и го мами. Но как да обясни на детето, че сестра му може би лежи някъде, нарязана на парчета?

Бъкли чу думата „зоопарк“ и си представи всичко, свързано с него — което преди всичко беше „Маймуни!“ — и пое по неравния път към забравата за още един ден. Тъмната страна на живота заобикаляше малката му фигурка. Той знаеше, че ме няма, но когато някой го няма, той винаги се връща.

Лен Фенърман беше обиколил всички къщи в квартала, но не бе намерил нищо особено в дома на Джордж Харви. Мистър Харви живееше сам. Говореше се, че смятал да се нанесе с жена си, но тя починала, преди да се преместят. Правеше кукленски макети на къщи за специализираните магазини и водеше уединен живот. Това беше всичко, което се знаеше за него. Не можеше да се каже, че има приятели сред съседите, но всички му съчувстваха. Всяка къща имаше своята история. Но според Лен Фенърман в историята на дома на Джордж Харви имаше нещо странно.

Не, беше му казал Харви, не познавал добре Салмънови. Виждал е децата им, разбира се. Винаги се знае кой има деца и кой няма, беше отбелязал той с леко наведена наляво глава. „Виждат се играчките им в двора. А и къщите им са някак по-оживени“, беше казал той и гласът му беше потреперил.

— Доколкото разбрах, наскоро сте разговаряли с мистър Салмън — каза Лен при второто си посещение в тъмнозелената къща.

— Да, защо, какво има? — попита мистър Харви. Стрелна Лен с поглед и замълча. — Почакайте да си взема очилата. Правя един макет от времето на Втората френска империя, много пипкава работа.

— Втората френска империя? — попита Лен.

— Приключих с поръчките за Коледа и сега мога да поработя за удоволствие — отвърна мистър Харви. Лен го последва в къщата. Една маса, опряна до стената, беше затрупана с някакви малки предмети, които приличаха на миниатюрни панели за облицовка.

Малко странно, помисли си Фенърман, но това не прави от човека убиец.

Мистър Харви си сложи очилата и се оживи.

— Да, мистър Салмън беше излязъл да се поразходи и ми помогна да направя шатрата за младоженците.

— Шатрата за младоженците ли?

— Всяка година правя нещо в памет на Лия, жена ми. Вдовец съм.

Лен имаше чувството, че си пъха носа в личния живот на човека и съкровените му ритуали.

— Да, и аз така разбрах — каза той.

— Случилото се с момичето е ужасно — каза мистър Харви. — Опитах се да изразя съчувствието си на мистър Салмън, но от опит знам колко объркан е човек в такива моменти.

— Значи опъвате шатрата всяка година? — попита Лен Фенърман. Ако е така, съседите щяха да го потвърдят.

— Преди я правех вътре, но тази година реших да я направя навън. Оженихме се през зимата. Не предполагах, че ще има толкова сняг.

— Къде вътре?

— В мазето. Ще ви покажа, ако искате. Всичките неща на Лия са все още там.

Но Лен реши, че няма смисъл.

— Достатъчно ви досаждах — каза той. — Просто исках да обиколя квартала още веднъж.

— Как върви разследването? — попита Харви. — Открихте ли нещо?

Лен не обичаше такива въпроси, макар и да смяташе, че хората, в чийто живот ровеше, са в правото си да ги задават.

— Понякога си мисля, че като им дойде времето, уликите ще се появят — отвърна той. — Когато поискат, ще се появят. — Този загадъчен, конфуциански отговор почти винаги вършеше работа.

— Говорихте ли с момчето на Елис? — попита мистър Харви.

— Разговаряхме със семейството.

— Чувам, че измъчвал животни.

— Да, наистина, момчето не е цвете за мирисане — каза Лен, — но е бил на работа в мола по това време.

— Свидетели?

— Да, има.

— Друго не ми идва наум — каза мистър Харви. — Иска ми се да можех да ви бъда по-полезен.

На Лен му се стори, че е искрен.

— Човекът определено е малко особен — каза Лен, когато се обади на баща ми, — но нямаме нищо срещу него.

— Какво каза за шатрата?

— Че я е направил за Лия, жена си.

— Мисис Стед каза на Абигейл, че името на жена му е Софи, спомням си много добре — каза баща ми.

Лен провери бележките си.

— Не, Лия е. Записал съм го.

Баща ми се разколеба. Откъде му беше дошло наум името Софи? Беше сигурен, че го е чувал, но преди години, на едно съседско парти, на което имената на деца и съпруги се сипеха като конфети между историите, които хората разказваха, за да поддържат разговора, а представените междувременно малчугани и непознати гости бяха твърде много, за да ги запомни човек.

Със сигурност си спомняше, че мистър Харви не присъстваше на това парти. Той никога не идваше на такива празненства. Според повечето съседи странеше от тях поради своята странност, но татко не мислеше така. Той също не се чувстваше в свои води на тези принудено весели сбирки.

Баща ми записа в тефтера си: „Софи?“ Без да подозира, той сложи начало на списъка на жертвите.

На Коледа семейството ми щеше да се чувства много по-добре на небето. Тук не придаваха особено значение на коледните празници. Някои се обличаха изцяло в бяло и се правеха на снежинки, и това беше всичко.

Тази Коледа у нас неочаквано дойде Самюъл Хеклър. Не беше с костюм на снежинка. Носеше коженото яке на по-големия си брат и войнишки панталони, които не му бяха по мярка.

Брат ми беше в хола с новите си играчки. Мама благославяше съдбата, че беше купила подаръците доста рано. Линдзи получи ръкавици и гланц за устни с аромат на вишна. Татко получи пет бели носни кърпи, които тя беше поръчала преди месеци по пощата. Освен Бъкли никой не се радваше на подаръците. В дните преди Коледа никой не се сети да включи лампичките, с които беше украсена елхата. Гореше единствено свещта, която татко държеше на прозореца в работната си стая. Палеше я, след като се стъмни, но мама, сестра ми и брат ми бяха престанали да излизат от къщи след четири следобед. Виждах я само аз.

— Навън има някой! — извика брат ми. Той строеше небостъргач и нямаше търпение да го види как рухва. — С куфар.

Мама остави яйчения си коктейл в кухнята и тръгна към входната врата. Линдзи беше в общата стая с родителите ми, подчинявайки се неохотно на задължителното изискване да бъдем всички заедно по празниците. Играеха „Монополи“ с баща ми. Бяха решили да прескачат най-лошите квадратчета, да не признават талоните за данък върху луксозните стоки и талоните за лош късмет.

В хола мама приглади полата си с длани, избута Бъкли пред себе си и постави ръце на раменете му.

— Изчакай първо да се почука.

— Може би е преподобният отец Стрик — обърна се татко към Линдзи и прибра наградата си от петнадесет долара за второ място на конкурс за красота.

— Заради Сузи се надявам да не е той — дръзко каза Линдзи.

Татко мислено се залови за фразата, в която прозвуча името ми. Сестра ми хвърли чифт и стигна до квадратчето „Марвин Гардънс“.

— Наемът е двадесет и четири долара — каза татко, — но аз съм съгласен на десет.

— Линдзи — извика мама. — Имаш гости.

Татко проследи с поглед сестра ми, която стана и излезе от стаята. Аз също я гледах, седнала до него. Бях призракът на игралната маса. Той се беше втренчил в пионката във формата на стара обувка, легнала на една страна в кутията. Ако можех само да я взема и да прескоча с нея от Бордуок до лилавото поле на Балтик[1], където според мен живееха наистина интересни хора! „Това е само защото обичаш лилавия цвят“, казваше Линдзи. А татко добавяше: „Гордея се, че не съм възпитал дъщеря си да бъде сноб.“

— Железницата, Сузи — каза той. — Ти винаги се стремеше да се сдобиеш с железницата.

За да подчертае триъгълния перчем над челото си и да заглади растящите в различни посоки кичури, Самюъл Хеклър вчесваше косата си винаги назад. По тази причина облеченото в черна кожа тринайсетгодишно момче приличаше на млад вампир.

— Честита Коледа, Линдзи — каза той на сестра ми и й подаде малка кутийка, увита в синя хартия.

Видях как сестра ми се стегна като пружина. Тя с всички сили се стремеше да се изолира от хората, но си падаше по Самюъл Хеклър. Беше изключила сърцето си подобно на съставка от готварска рецепта, но както и да й се бе отразила смъртта ми, тя беше на тринайсет, харесваше го много и той беше дошъл да й честити Коледа.

— Говори се, че отиваш на срещата на младите дарования — наруши мълчанието Самюъл. — Аз също ще бъда там.

В този момент мама се опомни и превключи на автопилот „домакиня“.

— Заповядай, влез, седни — успя да изрече тя. — Ще изпиеш ли един яйчен коктейл в кухнята.

— С удоволствие — прие поканата Самюъл Хеклър и за изумление на Линдзи — а също и мое — сви лакътя си, за да го хване подръка.

— Какво е това? — попита Бъкли, който вървеше след тях и посочи към калъфа, за който си мислеше, че е куфар.

— Алт — отговори му Хеклър.

— Какво?

— Самюъл свири на алт саксофон — каза Линдзи.

— Още се уча — обади се Самюъл.

Брат ми не попита какво е саксофон. Знаеше каква е Линдзи понякога. Държеше се като надута пуйка и аз му казвах: „Бъкли, не й обръщай внимание, Линдзи е пуйка-надуйка.“ Често го гъделичках, побутвах с глава коремчето му и повтарях „пуйка-надуйка“, а той се заливаше от смях.

Бъкли се запъти след тях към кухнята и както правеше поне веднъж на ден, попита:

— Къде е Сузи?

Никой не му отговори. Самюъл погледна към Линдзи.

— Бъкли — обади се баща ми от съседната стая, — ела да поиграем на „Монополи“.

До този момент никой не беше канил брат ми да играе „Монополи“. Всички казваха, че е още много малък, но беше Коледа и ставаха чудеса. Той се втурна във всекидневната, а татко го вдигна и го сложи на скута си.

Виждаш ли тази фигурка във формата на обувка? — попита татко.

Бъкли кимна с глава.

— А сега слушай внимателно какво ще ти кажа.

— За Сузи? — по някакъв начин брат ми беше свързал фигурката с мен.

— Да, ще ти кажа къде е Сузи.

Горе в моята небесна сфера аз се разплаках. Какво друго ми оставаше?

— Тази обувка е фигурката, с която Сузи играеше „Монополи“ започна татко. — Аз играя с колата, понякога и с ръчната количка.

Линдзи играе с ютията, а когато играе мама, обикновено избира оръдието.

— Това куче ли е?

— Да, шотландски териер.

— Моя е!

— Добре — каза татко. Беше търпелив. Беше намерил начин да обясни на брат ми какво се беше случило. Държеше го на скута си и докато говореше, усещаше телцето му да натежава върху коленете му — толкова човешко, толкова топло и пълно с живот. Това му действаше успокоително. — Шотландският териер вече ще бъде твоята фигурка. А коя беше на Сузи?

— Обувката — отвърна Бъкли.

— Точно така. Моята е колата, ютията е на сестра ти, а оръдието е на мама.

Брат ми го слушаше много внимателно.

— А сега да сложим всички фигурки на игралното поле, искаш ли? Хайде, постави ги.

Бъкли взе една шепа пионки, после още една и ги изсипа между квадратчетата „Шанс“ и „Обществен фонд“.

— Да приемем, че другите фигурки са на нашите приятели.

— Като Нейт?

— Да, той ще бъде шапката. А игралното поле е целият свят. Сега си представи, че хвърлям зара и една от фигурките трябва да изчезне от полето. Какво означава това?

— Че не може да играе повече.

— Правилно.

— Защо? — попита Бъкли и погледна баща ми, който потрепери.

— Защо? — повтори въпроса си брат ми.

На татко не му се искаше да каже „защото животът е несправедлив“ или „защото така стоят нещата“. Искаше да намери подходящите думи, с които да обясни на едно четиригодишно дете какво е смъртта. Постави длан върху гърба на Бъкли.

— Сузи е мъртва — каза просто той, неспособен да намери обяснение чрез правилата на каквато и да било игра. — Разбираш ли какво значи това?

Бъкли се пресегна и покри с ръка обувката. Вдигна очи към татко, за да разбере дали е отговорил правилно.

Баща ми кимна.

— Няма да видиш повече Сузи, миличък. Никой от нас няма да я види.

Татко заплака. Брат ми го гледаше в очите, без да осъзнава ясно какво става.

Бъкли държеше обувката на нощното си шкафче, докато един ден тя изчезна и никой не можа да я намери.

В кухнята мама допи яйчения си коктейл, извини се и отиде в трапезарията. Започна да слага методично сребърните прибори, като подреди трите вида вилици, ножовете и лъжиците стъпаловидно, както я бяха учили в секция „Сватбени продукти“ на универсалния магазин „Уонамейкър“, където е работила, преди да се родя аз. Искаше й се да запали цигара и останалите й живи деца да изчезнат поне за малко.

— Няма ли да си отвориш подаръка? — попита Самюъл Хеклър сестра ми.

Стояха до плота, облегнати на съдомиялната и шкафовете, в които държахме салфетките и хавлиените кърпи. В стаята вдясно от тях бяха баща ми и брат ми, а от другата страна на кухнята мама мислеше кой сервиз с кои чаши да съчетае: флорентинския сервиз на „Уеджууд“ и кобалтовосините чаши, „Роял устър“ и „Маунтбатън“ или „Ленъкс“ и „Итърнал“.

Линдзи се усмихна и дръпна бялата панделка, с която беше завързано пакетчето.

— Мама я завърза — каза Самюъл Хеклър.

Тя разви синята хартия и под нея се показа черна кадифена кутийка. Взе я внимателно в ръцете си. На небето аз с вълнение очаквах да видя подаръка. Когато с Линдзи си играехме на кукли, Барби и Кен се женеха на шестнадесет години. За нас имаше само една истинска любов в живота на човека — без компромиси и без втора възможност.

— Отвори я — каза Самюъл Хеклър.

— Страх ме е.

— Давай по-смело.

Той хвана ръката й и не мога да ви опиша какво изпитах в този момент! Линдзи беше с привлекателно момче в кухнята, независимо че приличаше на вампир! Това беше новина, и то каква — сега за мен вече нямаше тайни. Тя никога не би споделила такова нещо с мен.

Може да се каже, че съдържанието на кутийката беше типично — разочароващо или чудесно, в зависимост от гледната точка. Типично, защото го бе избрало едно тринадесетгодишно момче, разочароващо, защото не беше брачна халка, но въпреки това беше прекрасно. Подаръкът беше половин златно сърце. Самюъл измъкна другата половина изпод хипарската си риза. Беше окачено на врата му с кожен шнур.

Линдзи се изчерви. Горе, на небето, аз също се изчервих.

Забравих за татко в общата стая и за мама, която подреждаше сребърните прибори. Видях как Линдзи се приближава до Самюъл Хеклър и го целува. Беше страхотно. Имах чувството, че съм едва ли не жива.

[1] Полетата в играта „Монополи“ носят имената на реални улици и места в Атлантик Сити, щата Ню Джърси, и отразяват пазара на имотите от 30-те години на XX век. Районът на крайбрежния булевард Бордуок е бил по-привлекателен, за разлика от Балтик Авеню, където цените на имотите са били по-ниски. — Б.ред. ↑

Шеста глава

Две седмици преди смъртта си излязох от къщи по-късно от обикновено и когато стигнах до училище, в асфалтирания кръг, където спираха автобусите, нямаше никого.

Дежурният учител записваше имената на всеки, опитал се да влезе през главния вход след първия звънец. Не ми се искаше да ми звъннат на пейджъра по време на час и да ме пратят да чакам реда си на твърдата дървена пейка пред кабинета на мистър Питърфорд, отговарящ за реда и дисциплината. Цялото училище знаеше, че той кара провинилия се да се наведе и отупваше задницата му с една дървена линия. Учителят по трудово беше пробил в нея дупки, за да се намали въздушното съпротивление при замаха и да боли повече, когато се стовари върху джинсите ни.

Никога не бях закъснявала много, нито пък бях извършвала толкова тежко провинение, че да ме налагат с линията, но като всички други деца си представях наказанието така живо, че усещах болката. Клариса ми беше казала, че „наркосите“, както наричаха наркоманите, се вмъкват през задния вход откъм актовата зала, която портиерът Клио, отпаднал от гимназията, защото редовно се друсал, винаги оставял отворена.

И така, в този ден се промъкнах зад кулисите на сцената, като внимавах да не се спъна в многобройните кабели и жици. Спрях до някакво скеле и оставих чантата с книгите си на земята, за да се среша. Бях се изхитрила да излизам от къщи с шапката със звънчета, но щом свиех зад къщата на О’Дуайърови, където не можеха да ме видят, я сменях с една стара плетена моряшка шапка на баща ми. От нея косата ми се наелектризираше и обикновено първо се отбивах в дамската тоалетна, за да я среша.

— Красива си, Сузи Салмън.

Чух гласа, но не разбрах веднага откъде идва и се огледах.

— Тук съм — каза гласът.

Погледнах нагоре и видях Рей Сингх да ме наблюдава, наведен от скелето.

— Здрасти — каза той.

Знаех, че си пада по мен. Предишната година беше пристигнал със семейството си от Англия, но Клариса ми каза, че бил роден в Индия. Да имаш външност, типична за една страна, да говориш езика на друга и накрая да се преместиш в трета, беше толкова невероятно, че умът ми не го побираше. Това веднага го правеше много привлекателен. Освен това беше стотици пъти по-умен от нас и ме харесваше. Смятах, че смокингът, с който понякога идваше на училище, и екзотичните цигари, които всъщност бяха на майка му, са признак на изисканост, а не обикновено маниерничене. Той знаеше и виждаше неща, за които ние си нямахме и понятие. В онази сутрин, когато ме заговори от скелето, сърцето ми направо слезе в петите.

— Още ли не е бил първият звънец? — попитах аз.

— Имаме час на класния при мистър Мортън.

Това обясняваше всичко. Мистър Мортън беше вечно махмурлия и се чувстваше ужасно зле първия час. Затова никога не правеше проверка.

— Какво правиш там горе?

— Ела да видиш — каза той.

Главата и раменете му се скриха от погледа ми.

Аз се колебаех.

— Хайде ела, Сузи.

През този ден за пръв път в живота си бях лошо момиче — или поне се правех на такава. Стъпих на най-долната пречка и се хванах с ръце за първата напречна греда.

— Вземи си нещата — посъветва ме Рей.

Върнах се за чантата си и непохватно се закатерих нагоре.

— Дай да ти помогна — каза той и ме подхвана под мишниците, а аз се смутих от допира на ръцете му, въпреки че бях облечена с дебело зимно яке. Седнах на края на платформата и провесих надолу крака.

— Прибери си краката — каза той. — Някой може да ни види.

Послушах го и го погледнах в очите. Изведнъж се почувствах глупаво. Какво правех там?

— Цял ден ли ще стоиш тук? — попитах аз.

— Докато свърши часът по английски.

— Бягаш от час по английски! — Бях възмутена, сякаш беше обрал банка.

— Гледал съм всички пиеси на Шекспир в Кралския Шекспиров театър — каза Рей. — Няма какво да науча от тази кучка.

Стана ми обидно за мисис Деуит. Ако да бъдеш лош означаваше да наричаш мисис Деуит „кучка“, то тогава без мен.

— Харесвам „Отело“ — неуверено казах аз.

— Прави се на умна, но не казва нищо смислено. Така както го преподава, е все едно дали става въпрос за мавъра или героя от „Чернокож като мен“[1].

Рей беше интелигентен. Като прибавим, че беше индиец, пристигнал от Англия, в очите на хората от Нористаун той беше истински марсианец.

— Актьорът, който изпълняваше ролята му във филма, изглеждаше много тъпо с черния си грим — казах аз.

— Имаш предвид сър Лорънс Оливие.

Замълчахме. Чухме звънеца, който възвести края на часа на класния, а след пет минути и втория звънец, което означаваше, че трябва да сме на първия етаж за часа на мисис Деуит. С всяка изминала секунда усещах кожата си все по-гореща, а погледът на Рей се задържаше все по-дълго върху мен, оглеждайки тъмносиньото ми яке, жълто-зеления минижуп и подбраните в подходящ цвят чорапогащи „Данскин“. Обувките ми бяха в чантата. Бях с ботинки от изкуствена кожа, обточени по края и по шевовете с вече замърсени пухкави кожички. Ако знаех, че това ще бъде единствената любовна среща в моя живот, щях да се издокарам или поне да сложа на устните си още малко от ягодово банановия гланц за целувки.

Усещах как тялото на Рей се накланя към мен, при което скелето под краката ни се разскърца. Той е от Англия, мислех си аз. Устните му се приближиха към моите, скелето се заклати. Главата ми се замая и тъкмо щях да се потопя във вълните на първата си целувка, когато чухме някакъв шум и застинахме.

С Рей лежахме един до друг и гледахме лампите и жиците над главите си. Миг по-късно вратата към сцената се отвори. Влязоха мистър Питърфорд и мис Райън, учителката по изобразително изкуство. Разпознахме ги по гласовете им. С тях имаше още някой.

— Този път няма да прилагаме дисциплинарни мерки, но и това ще стане, ако продължаваш така — чухме да казва мистър Питърфорд. — Мис Райън, носите ли материалите?

— Да.

Преди да дойде в „Кенет“, мис Райън била преподавателка в католическо училище. Пое часовете по изобразително изкуство от две бивши хипита, които бяха уволнени, след като грънчарската пещ избухна. Сега в часовете й, вместо да правим безумни експерименти със стопен метал и глина, ден след ден рисувахме от натура дървени фигури в неестествени пози, които тя поставяше в началото на всеки час.

— Просто изпълнявах задачите, които ни поставяхте.

Беше Рут Конърс. Познах гласа й, Рей също. И тримата трябваше да бъдем при мисис Деуит за урока по английски.

— Не са ви възлагали такава задача — каза мистър Питърфорд.

Рей се пресегна и стисна ръката ми. Знаехме за какво става въпрос. В библиотеката от ръка на ръка се предаваше ксерокопие на една от рисунките на Рут. Накрая попадна в едно момче, което стоеше близо до каталозите, но библиотекарката я видя и му я взе.

— Ако не греша — обади се мис Райън, — на нашия анатомичен модел няма гърди.

Рисунката изобразяваше легнала по гръб жена с кръстосани крака. Но не беше дървената фигура, чиито крайници бяха свързани с куки, а съвсем истинска и било случайно или нарочно, очертаните с въглен очи й придаваха похотлив вид, от който някои от децата, видели рисунката, се смущаваха, а други изпадаха във възторг.

— Дървеният модел беше без нос и уста, но вие ни казахте да рисуваме лица — отвърна Рут.

Рей пак стисна ръката ми.

— Достатъчно, млада госпожице — каза мистър Питърфорд. — Очевидно Нелсън я е ксерокопирал заради позата.

— Аз какво съм виновна?

— Ако не я беше нарисувала, нямаше да има проблем.

— Значи аз съм виновна?

— Помисли си в какво положение поставяш училището и бъди така любезна да рисуваш това, което ви е наредила мис Райън, без да си позволяваш волности.

— И Леонардо да Винчи е рисувал трупове — измърмори тихо Рут.

— Разбра ли?

— Разбрах — отвърна Рут.

Вратата на сцената се отвори, после се затвори и малко по-късно с Рей чухме Рут да плаче. Устните му изрекоха безгласно „да си вървим“ и аз се преместих към края на скелето. Спуснах единия си крак надолу, търсейки опора.

Тази седмица Рей щеше да ме целуне в училищния коридор до моето шкафче. Това не стана на скелето, когато искаше да го направи. Единствената ни целувка сякаш беше случайна, красива като многоцветна дъга в локвичка бензин.

Слязох от скелето с гръб към Рут. Тя не помръдна и не се опита да се скрие, само ме гледаше, когато се обърнах с лице към нея. Седеше на един дървен сандък в дъното на сцената. От лявата и страна висяха стари завеси. Наблюдаваше ме как се приближавам към нея, но не избърса сълзите си.

— Сузи Салмън — каза тя, сякаш за да потвърди, че ме е видяла.

Да избягам от час и да се крия зад кулисите в актовата зала, до този ден беше толкова невероятно, колкото и възможността да изтърпя наказанието с линията на мистър Питърфорд.

Застанах пред нея. Държах шапката си в ръка.

— Глупава шапка — каза тя.

Повдигнах шапката със звънчета и я погледнах.

— Знам. Мама ми я оплете.

— Всичко чу, нали?

— Да, мога ли да погледна?

Рут разгъна миналото през много ръце ксерокопие.

Със синя химикалка Брайън Нелсън беше нарисувал неприлична дупка между кръстосаните крака. Отвратих се и тя го забеляза. В очите й просветна нещо, някакво скрито любопитство. Наведе се и извади от раницата си подвързан с черна кожа скицник.

Рисунките в него бяха прекрасни. Повечето на жени, но имаше и животни, и мъже. Никога не бях виждала подобно нещо. Всеки лист беше запълнен с рисунки. Разбрах, че в душата си Рут е бунтарка, но не защото рисуваше голи жени — за което връстниците й се подиграваха — а защото беше по-талантлива от учителите си. Беше бунтар от най-тихия вид. Всъщност беззащитна.

— Наистина имаш талант, Рут — казах аз.

— Благодаря — отвърна тя. Продължих да разлиствам скицника, взирайки се във всеки детайл. Бях уплашена и същевременно развълнувана от това, което се виждаше под пъпа — „машинария за правене на бебета“, както казваше мама.

Бях казала на Линдзи, че никога няма да имам бебе, и на десетгодишна възраст в продължение на шест месеца повтарях на всеки възрастен, готов да ме слуша, че ще отида да ми вържат тръбите.

Не бях наясно какво точно означава това, но знаех, че е драстична, включваща операция процедура. Татко си умираше от смях.

Преди смятах, че Рут е странна, но сега осъзнах, че тя наистина е необикновена. Рисунките й бяха толкова добри, че за момент забравих за училищните правила, звънците и свирките, на които от нас, децата, се очакваше да се подчиняваме.

След като царевичната нива беше оградена с въжета, претърсена и изоставена, Рут започна да се разхожда из нея. Увиваше се в големия вълнен шал на баба си и навличаше едно късо, одърпано палто на баща си. Скоро забеляза, че преподавателите по всички предмети, с изключение на учителя по физкултура, си мълчат, когато не посещава часовете им. Оставаха доволни, че отсъства, защото беше прекалено умна и това им създаваше проблеми. Налагаше се да внимават какво говорят, а и учебните им планове отиваха по дяволите.

За да не пътува с училищния автобус, сутрин тръгваше заедно с баща си. Той излизаше много рано и носеше червената си метална кутия за обяд. Тя имаше скосен като покрив капак и когато беше малка, баща й и позволяваше да я използва за обор, когато играеше с куклите си. Сега той криеше в нея бърбъна си. Когато стигнеха до пустия паркинг, той изключваше мотора, но не бързаше да спре отоплението.

— Наред ли е всичко? — питаше винаги той.

Рут кимваше с глава.

— По едно за добър път?

Този път дори без да кимне, тя му връчваше кутията. Той я отваряше, отвинтваше капачката на бутилката, отпиваше голяма глътка бърбън и след това й я подаваше. Тя отмяташе глава и запушваше гърлото на бутилката с език, за да влезе възможно най-малко течност в устата й, а ако баща й я наблюдаваше, поемаше пестелива изгаряща глътка.

Рут се измъкна от високата кабина. Преди изгрев-слънце навън беше студено, вледеняващо студено. Спомни си нещо, което бяхме учили в училище: когато човек се движи, му е по-топло, отколкото ако стои на едно място. Затова с бърза крачка пое право към царевичната нива. По пътя си говореше сама, на моменти се сещаше за мен. Често се подпираше на телената ограда, която разделяше футболното игрище от площадката за лека атлетика и наблюдаваше как светът се пробужда край нея.

Така през първите няколко месеца започнахме да се срещаме всяка сутрин. Слънцето се издигаше над полето и Холидей, когото баща ми пускаше да потича свободно, гонеше зайци сред високите сухи стебла на мъртвата царевица. Зайците обичаха подрязаната трева на игрището по лека атлетика и когато се приближеше, Рут виждаше тъмните им тела да се подреждат в редици по очертаните с бял тебешир линии като мъничък спортен отбор. Надбягване на зайци, идеята й хареса, на мен също. Тя вярваше, че препарираните животни се разхождат през нощта, когато хората спят. Все още мислеше, че в кутията за обяд на баща й може би се крият миниатюрни крави и овце, които се хранят със сандвичи и пият бърбън.

След като Линдзи ми остави ръкавиците, които получи за Коледа, на края на царевичната нива до футболното игрище, една сутрин ги намериха зайците. Те ги изследваха и душеха пръстите им, подплатени с кожата на техните роднини. После видях Рут да ги вдига, преди да ги е грабнал Холидей. Тя обърна наопаки едната ръкавица и допря козината до бузата си. Погледна към небето и каза: „Благодаря ти.“ Беше ми приятно да си мисля, че го каза на мен.

През тези утрини се привързах към Рут, чувствах, че по някакъв необясним начин, намирайки се от двете противоположни страни на границата между живите и мъртвите, ние сме обречени да бъдем заедно. Две момичета, различни от другите, които се бяха намерили по най-странен начин — аз минах край нея и тя потръпна.

Рей обичаше да ходи пеша като мен. Живееше в другия край на квартала, близо до училището. Беше виждал Рут Конърс да се разхожда сама из футболното игрище. След Коледа гледаше да не се задържа много в училище, идваше в последния момент и бързаше да си тръгне веднага след часовете. Искаше да заловят убиеца ми не по-малко от моите родители. Докато не го хванеха, върху Рей щеше да тегне сянката на подозрението, макар че имаше алиби.

Избра една сутрин, когато баща му нямаше да ходи в университета. Взе термоса му и го напълни със сладкия чай на майка си. Тръгна рано, настани се в бетонния кръг на гюлетласкачите, сядайки върху металния обръч, на който опираха краката си, и зачака.

Видя я да върви от другата страна на телената ограда, която разделяше училището от спортния комплекс и най-популярната част от него — футболното игрище. Потърка ръцете си, за да ги стопли, и се замисли какво да й каже. Беше събрал смелост, не защото вече ме беше целувал — цел, която си беше поставил цяла година преди осъществяването й — а защото беше четиринадесетгодишен и се чувстваше безкрайно самотен.

Видях, че Рут наближава футболното игрище, без да знае, че не е сама. Притискаше до гърдите си една поетична антология, която баща й беше намерил, докато разчистваше вехториите от една стара, подлежаща на събаряне къща. Имайки предвид новото й увлечение, беше решил, че ще й хареса.

Рей се изправи и тя го видя отдалеч.

— Здравей, Рут Конърс! — провикна се той и размаха ръце.

Рут погледна към него и се сети за името му — Рей Сингх. Не знаеше почти нищо за него. Беше дочула слуховете, че полицаите са ходили в дома му, но споделяше мнението на баща си — „Дете не може да извърши такова нещо“ — и се приближи без страх към него.

— Направил съм чай, в термоса е — каза Рей.

Изчервих се на небето заради него. Много го биваше, когато става въпрос за неща като „Отело“, но в момента се държеше като глупак.

— Не, благодаря — отвърна Рут. Застана пред него, но все пак на почетно разстояние. Ноктите й се впиваха в овехтялата корица на поетичната антология.

— Бях там онзи ден, когато със Сузи си приказвахте зад кулисите — каза Рей. Подаде й термоса. Тя не се приближи и не протегна ръка да го поеме.

— Сузи Салмън — поясни той.

— Знам кого имаш предвид — каза тя.

— Ще ходиш ли на панихидата?

— Не знаех, че ще има — каза тя.

— Аз не мисля да ходя.

Не отмествах очи от устните му. Бяха по-червени от обикновено заради студа. Рут пристъпи към него.

— Искаш ли балсам за устни? — попита тя.

Рей повдигна ръцете си в плетени ръкавици към устата си и няколко влакънца се закачиха за напуканите му устни, които бях целувала. Рут бръкна в джоба на палтото си и извади тубичката с балсама.

— Ето. Вземи. Имам цял куп от тях.

— Много си мила — каза той. — Ще ми правиш ли компания, докато започнат да пристигат автобусите?

Седнаха един до друг в кръга на гюлетласкачите. Отново бях свидетел на нещо, което преди никога не бих могла да видя — как двамата стоят един до друг. По тази причина Рей ми изглеждаше още по-привлекателен. Очите му бяха тъмносиви. Гледайки го от небето, без колебание се потапях в тях.

Тези срещи се превърнаха за тях в ритуал. В дните, когато бащата на Рей отиваше да чете лекции, Рут му носеше по малко бърбън в джобната манерка на баща си; в останалите дни пиеха подсладен чай. Студът ги пронизваше до кости, но те не му обръщаха внимание.

Разговаряха за това как се чувства един чужденец в Нористаун. Четяха на глас стихове от антологията на Рут. Обсъждаха плановете си за бъдещето. Рей искаше да стане лекар, а Рут художничка и поетеса. Съставиха списък на евентуалните кандидати за тайния клуб на чудаците от нашия клас. Някои от номинациите бяха очевидни, например Майк Бейлс, който беше тъпкан с наркотици и никой не разбираше как още го търпят в училище, и Джеремая, пришълец от Луизиана, смятан за чужденец почти като Рей. Имаше и такива, на които много не им личеше, че са чудаци, например Арти, който разпалено говореше на всички за свойствата на формалдехида. Или Хари Орланд, толкова стеснителен, че обуваше шортите си за физкултура върху джинсите. И Вики Кърц, за която всички си мислеха, че се справя добре след смъртта на майка си, но Рут я беше видяла да спи върху нападалите борови иглички зад училищния трафопост. Понякога разговаряха и за мен.

— Толкова е странно — каза Рут. — Заедно сме още от детската градина, но в онзи ден зад кулисите в актовата зала като че ли се срещнахме за пръв път.

— Тя беше страхотна — каза Рей. Спомни си как се докоснаха устните ни, когато се бяхме озовали насаме край шкафчетата в коридора. Как се бях усмихнала със затворени очи и после едва не побягнах. — Мислиш ли, че ще го намерят?

— Сигурно ще го хванат. Знаеш ли, че сме само на стотина метра от мястото, където е станало?

— Да, знам — каза той.

Двамата седяха на металния обръч в сектора за тласкане на гюле и държаха чаши чай в облечените си в ръкавици ръце. Вече никой не ходеше в царевичната нива. Когато някоя топка излетеше извън границите на футболното игрище, момчетата си даваха взаимно кураж, преди да се решат да навлязат в полето и да я приберат. В онази сутрин слънчевите лъчи прорязваха пътя си през мъртвите стебла на царевицата, но не топлеха.

— Намерих ги тук — каза тя и посочи към кожените ръкавици.

— Мислиш ли си понякога за нея? — попита той.

Замълчаха.

— Непрекъснато — каза най-после Рут. По гръбнака ми пробягаха тръпки. — Знаеш ли, понякога си мисля, че тя извади късмет. Мразя това място.

— Аз също — каза Рей. — Но съм живял и на други места. Това тук е временен ад, а там — постоянен.

— Да не искаш да кажеш…

— Тя е в рая, ако вярваш, че такова място съществува.

— Ти не вярваш ли?

— Не, мисля, че не.

— А аз вярвам каза Рут. — Е, не в разните му там ангели с крила, но вярвам, че има рай.

— Дали е щастлива там?

— Все пак е рай, нали?

— Но какво означава това?

Чаят беше студен като лед и първият звънец вече беше ударил. Рут се усмихна с чаша пред устата си.

— Както би казал баща ми, отървала се е от тази помийна яма.

Когато татко почука на вратата на дома на Рей Сингх, занемя при вида на майка му Руана. Не че беше особено гостоприемна, не можеше да се каже, че се радва да го види, но нещо в черните й коси и сивите й очи, дори в особения начин, по който отстъпи от вратата, след като я отвори, му направи огромно впечатление.

Беше чувал какво говорят полицаите за нея: била студена, била снобка, била надута и странна. Така си я представяше, преди да я види.

— Заповядайте, влезте — покани го тя, когато той й се представи. Като чу фамилията му, Салмън, притворените й очи се отвориха широко — тъмни бездни, в които ти се иска да потънеш.

Татко почти залиташе, когато тя го отведе в малката всекидневна. На пода в три реда бяха подредени книги с изправени гръбчета. Беше облечена в жълто сари и с нещо като три четвърти панталони от златно ламе. Краката и бяха боси. Мина по мокета, заведе госта си до дивана, и попита:

— Нещо за пиене?

Татко кимна с глава.

— Топло или студено?

— Топло.

Тя излезе от стаята, а той седна на дивана, тапициран с кафяв плат на карета. Срещу него на прозорците, под които бяха наредени саксии имаше дълги муселинени завеси, през които студената зимна светлина проникваше трудно. Изведнъж му стана много топло и почти забрави за целта на посещението си при семейство Сингх, чийто адрес беше проверил два пъти тази сутрин.

Татко тъкмо си мислеше, че е уморен, а беше обещал на мама да вземе от Химическото чистене някакви отдавна готови дрехи, когато мисис Сингх се появи с чая върху един поднос и го сложи на масата пред него.

— За съжаление нямаме много мебели. Д-р Сингх още чака да бъде назначен на постоянно място.

Тя отиде до съседната стая и се върна с пурпурна възглавница, положи я на пода и седна на нея с лице към татко.

Д-р Сингх в университета ли преподава? — попита баща ми, въпреки че го знаеше. Всъщност до известна степен му беше неудобно, защото знаеше доста неща за тази красива жена и мебелирания й дом.

— Да — отвърна тя и наля чай. Беше тихо. Подаде му чашата, той я взе и тя каза:

— Рей беше с него в деня, когато беше убита дъщеря ви. Тя го привличаше като магнит.

— Сигурно това е причината да сте тук? — продължи тя.

— Да. Искам да говоря с него.

— Както знаете, в момента е на училище. — Беше подвила встрани краката си в златистите панталони. Ноктите и бяха дълги и без да са загрубели от дългогодишните й занимания с танци.

— Исках да намина и да ви уверя, че не му желая злото — каза той. Наблюдавах го. Никога не го бях виждала такъв преди. Като че се освобождаваше от товара на думите — трупани дълго глаголи и съществителни. Наблюдаваше краката й, свити на фона на кафявия килим, и мъничкото петънце мека светлина, която проникваше през завесите и докосваше дясната й буза.

— Не е направил нищо лошо. Той обичаше дъщеря ви. Ученическо увлечение, но все пак…

Майката на Рей познаваше ученическите увлечения от личен опит. Младежът, който носеше вестника, спираше с колелото си пред дома й с надеждата, че тя е близо до вратата и когато чуе тупването на „Филаделфия инкуайърър“ на верандата, ще се покаже и ще му помаха с ръка. Дори нямаше нужда да се усмихва — тя, всъщност рядко се усмихваше извън своя дом. Очите й, походката й на танцьорка и премерените движения на тялото й бяха достатъчно изразителни.

Когато полицаите се изсипаха в затъмнения хол в търсене на убиеца, Руана така ги беше впечатлила, че те се бяха съгласили да пият чай, насядали на пода върху копринени възглавници. Очакваха, че ще се разбъбри, както ставаше с всички привлекателни жени, но колкото и да се опитваха да спечелят благоразположението й, тя стоеше изправена до прозореца, докато разпитваха сина й.

— Радвам се, че Сузи се е харесала на такова добро момче — каза татко. — Ще благодаря на сина ви за това.

Тя се усмихна, но устните й не се разтвориха.

— Беше й написал любовно послание — каза той.

— Да, знам.

— Иска ми се и аз да го бях направил — каза той. — Да бях й казал, че я обичам в онзи последен ден.

— Да, разбирам.

— Но синът ви го направи.

— Да.

Очите им се срещнаха за миг.

— Сигурно сте изкарали полицаите от кожата им — каза той и се усмихна, повече на себе си, отколкото на нея.

— Дойдоха, за да обвинят Рей — каза тя. — Отношението им към мен не ме интересува.

— Сигурно са го изтормозили — каза татко.

— Не, не бих го позволила — каза тя твърдо и остави чашата си на подноса. — Зная, че не можете да изпитвате съчувствие към Рей и към нас, родителите му.

Татко се опита да възрази.

Тя вдигна ръка, за да го спре.

— Загубили сте дъщеря си и дойдохте тук с някаква цел. Затова ще ви изслушам, но няма да ви позволя да се ровите в живота ни.

— Не исках да ви обидя — каза той. — Аз само…

Тя отново вдигна ръка.

— Рей се връща след двадесет минути. Първо аз ще говоря с него, за да го подготвя, след това можете да разговаряте с него за дъщеря си.

— Какво толкова казах?

— Добре, че нямаме много мебели. Така един ден можем да си съберем багажа и да се махнем оттук.

— Надявам се, че ще останете — каза татко. Той беше възпитан да бъде учтив още от дете, мен също ме бяха възпитавали в този дух, но той изрече тези думи, защото част от него не искаше да се раздели с тази студена жена — може би не точно студена, а сдържана, и твърда, без да е от камък.

— Много мило от ваша страна, но вие дори не ме познавате — отвърна тя. — Да почакаме Рей заедно.

Татко беше излязъл от къщи посред един спор между Линдзи и майка ми. Мама се опитваше да убеди Линдзи да отидат в клуба на Младежкото християнско дружество и да поплуват в басейна. Без да се замисля, Линдзи изтърси: „По-скоро бих умряла!“ Татко видя как мама замръзва на мястото си, след това избухва в сълзи и тичешком отива в спалнята, за да се наплаче насаме. Той тихомълком пъхна бележника в джоба си, взе ключовете за колата от куката до задната врата и се измъкна навън.

През първите два месеца мама и татко се движеха в различни орбити. Единият оставаше у дома, другият излизаше. Татко заспиваше на зеления си стол в работната стая, а когато се събудеше, се промъкваше на пръсти в спалнята и се пъхаше в леглото. Майка ми обикновено издърпваше завивките към себе си и той лежеше отвит, свит на кълбо, готов да скочи при всеки зов, готов на всичко.

— Знам кой я уби — чу се той да казва на Руана Сингх.

— Съобщихте ли в полицията?

— Да.

— И какво казаха те?

— Че засега не разполагат с нищо друго, освен моите подозрения, което да го свързва с престъплението.

— Подозрението на един баща… — започна тя.

— … е силно като майчината интуиция.

Този път усмивката й беше по-широка.

— Той живее в квартала.

— Какво правите по въпроса?

— Проучвам всички подозрителни факти — отвърна баща ми, като съзнаваше как звучи това.

— И моят син…

— … е възможна следа.

— Може би прекалено ви е страх от другия човек.

— Не мога да стоя със скръстени ръце — протестира баща ми.

— Ето че пак се върнахме на изходната точка, мистър Салмън каза тя. — Вие не ме разбирате. Не казвам, че да дойдете тук е грешка. До известна степен сте прав. В цялата тази история ви се иска да намерите топлина и уют. Търсенията ви, ви доведоха дотук. Това е добре. Но се безпокоя дали е добре за моя син.

— Не ви мисля злото.

— Как е името на този човек?

— Джордж Харви. — За пръв път той изрече това име пред някой друг, освен Лен Фенърман.

Тя не отговори и се изправи. Обърна се с гръб към него и отиде до единия прозорец, после до другия и дръпна завесите настрани. Пускаше светлината след края на училищните занятия. Гледаше към пътя, по който Рей се прибираше у дома.

— Рей се връща. Отивам да го посрещна. Извинете ме, трябва да си облека палтото и да се обуя. — Тя замълча. — Мистър Салмън, бих постъпила точно като вас. Бих говорила с всички, с които е необходимо, но не на всеки бих казала името на човека, когото подозирам. И когато се убедя, че наистина е той, ще намеря таен начин да го убия.

Чу я как се движи в коридора, чу и потракването на метални закачалки, когато тя взе палтото си. След няколко минути вратата се отвори и затвори. Отвън нахлу студен въздух. После я видя на пътя да поздравява сина си. Никой от двамата не се усмихна. Главите им бяха наведени надолу. Устните им се движеха. Рей прие факта, че баща ми го чака в собствения му дом.

В началото с мама мислехме, че Лен Фенърман се отличава от останалите полицаи само външно. Беше по-нисък от здравеняците в униформи, които често го придружаваха. Но имаше и не толкова забележими на пръв поглед особености — често изглеждаше замислен, не обичаше много да се шегува и винаги беше сериозен, когато говореше за мен или за обстоятелствата по случая. В разговорите с мама обаче си пролича, че по душа Лен Фенърман е оптимист. Той беше убеден, че ще заловят убиеца ми.

— Може би не днес и не утре — каза той на мама, — но някой ден той все пак ще се издаде. Такива хора не се отказват от навиците си.

Мама правеше компания на Лен Фенърман, докато татко се върне от дома на семейство Сингх. Цветните моливи на Бъкли бяха пръснати върху опаковъчната хартия, с която тя беше застлала масата във всекидневната. Бъкли и приятелят му Нейт бяха рисували, докато главите им започнаха да клюмат като натежали на стъбълцата си цветя и мама ги отнесе на ръце — първо единия, после другия — до дивана. Заспаха с глави в двата противоположни края, а в средата краката им почти се допираха.

Лен Фенърман беше достатъчно съобразителен, за да говори шепнешком, но както мама забеляза, нямаше голяма слабост към децата. Гледаше я как носи на ръце двете момчета, но не стана да й помогне и не каза нищо, за разлика от другите полицаи, които обикновено съдеха за майките по техните деца — както живи, така и мъртви.

— Джек иска да говори с вас — каза мама. — Но сигурно сте твърде зает, за да го дочакате.

— Не, не съм толкова зает.

Един непокорен кичур коса се измъкна иззад ухото на мама, което смекчи израза на лицето й. Лен също го забеляза.

— Отиде в дома на горкия Рей Сингх — обясни тя и прибра кичура зад ухото си.

— Съжалявам, че се наложи да го разпитваме — каза Лен.

— Да. Никое момче не е способно да… Тя не можа да изрече думата и той не настоя.

— Алибито му е желязно.

Мама взе един молив от масата.

Лен Фенърман я наблюдаваше как рисува фигурки на хора и кучета. Бъкли и Нейт тихо похъркваха на дивана. Брат ми се беше свил като ембрион и смучеше палеца си. Навик, за който мама все повтаряше, че за да го преодолее, трябва всички да се обединим и да му помогнем. Но в момента завиждаше на безоблачния му покой.

— Напомняте ми за жена ми — каза Лен след дълга пауза, по време на която мама нарисува един оранжев пудел и нещо, което приличаше на син кон, подложен на електрошокова терапия.

— И нея ли не я бива в рисуването?

— Не обичаше да говори, когато няма какво да каже.

Минаха още няколко минути. На хартията се появи жълт кръг слънце, после кафява къща с цветя край вратата розови, сини, пурпурни.

— Използвахте минало време.

Чуха да се отваря вратата на гаража.

Почина скоро след като се оженихме — отвърна той.

— Татко! — извика Бъкли и скочи, забравил за Нейт и всички останали.

— Съжалявам — каза тя на Лен.

— Аз също — каза той. — За Сузи. Съвсем искрено.

Отзад в коридора татко приветства Бъкли и Нейт с възклицания и викове „Ще ме задушите!“, както правеше винаги, когато го посрещахме и се мятахме на врата му след дългия ден. Макар и престорено, той демонстрираше добро настроение заради брат ми и това за него често беше хубавата част от деня.

Мама гледаше към Лен Фенърман, когато татко влезе във всекидневната. Изтичай до умивалника, искаше ми се да й кажа, погледни в канала към земята. Аз съм там и чакам. Аз съм тук горе и ви наблюдавам.

Именно Лен Фенърман пръв поиска от мама училищната ми снимка, когато в полицията все още смятаха, че може би ще ме открият жива. В портфейла му имаше купчина такива снимки. Сред фотографиите на тези мъртви деца и непознати лица имаше и една на жена му. Когато приключеше разследването, той отбелязваше датата отзад на снимката. Ако случаят беше все още открит, макар официално да не се работеше вече по него, на гърба не пишеше нищо. Обратната страна на моята снимка беше празна. Както и снимката на жена му.

— Как сте, Лен? — попита баща ми. Холидей подскачаше и се търкаше в краката му, за да го погали.

— Чувам, че сте ходили при Рей Сингх — каза Лен.

— Момчета, защо не отидете да си играете в стаята на Бъкли? — предложи мама. — Детектив Фенърман и татко трябва да си поговорят.

[1] „Чернокож като мен“ е документална книга на журналиста Джон Хауърд Грифин, публикувана през 1961 г. Грифин, който е бял мъж, провежда експеримент, като в продължение на шест седмици пътува с автобус през южните щати, представяйки се за цветнокож, за да изобличи расовата сегрегация. — Б.ред. ↑

Седма глава

Виждаш ли я? — попита Бъкли, докато с Нейт се изкачваха по стълбището, а Холидей ги следваше по петите.

— Това е сестра ми.

— Не — отговори Нейт.

— Беше отишла някъде, но сега пак е тук. Да се надбягваме!

И тримата — двете момчета и кучето — хукнаха нагоре по стъпалата на извитата стълба.

Стараех се да не мисля много за Бъкли, за да не види лицето ми в някое огледало или капаче на бутилка. Както всички други, опитвах се да го предпазя.

— Много е малък — казах на Франи.

— Откъде, мислиш, се появяват въображаемите приятели? — попита тя.

Двете момчета поседяха няколко минути под едно копие на надгробна плоча в рамка, окачено пред спалнята на родителите ми. Беше от един гроб в лондонско гробище. Мама беше ни разказала, на мен и на Линдзи, че с татко се чудели как да украсят стените в дома си и по време на медения си месец срещнали една стара жена, която ги научила да правят копия на надгробни плочи, като трият с молив или въглен върху хартия. Когато навърших десет години, повечето от тези копия бяха свалени долу в мазето и на тяхно място по стените на къщата ни се появиха ярки гравюри, които да стимулират развитието на децата. Но Линдзи и аз обичахме копията на надгробните плочи, особено тази, под която в онзи следобед бяха застанали Бъкли и Нейт.

С Линдзи често лягахме на пода под това копие. Представях си, че аз съм рицарят, изобразен на камъка, а Холидей беше вярното му куче, свило се в краката му. Линдзи играеше ролята на неговата съпруга, която напразно очаква завръщането му. Колкото и сериозни да бяхме в началото, накрая се заливахме от смях. Линдзи обясняваше на мъртвия рицар, че една жена трябва да продължи напред, че не може да остане свързана цял живот е една замръзнала в безвремието статуя. Аз се гневях и негодувах, но не за дълго. Накрая тя описваше своя нов любим — дебелия месар, който я снабдяваше с хубаво месо, или пък сръчния ковач, който й правеше закачалки. „Ти си мъртъв, рицарю“, казваше тя. „Време е да продължа напред.“

— Снощи тя дойде и ме целуна по бузата — каза Бъкли.

— Не е вярно.

— Вярно е.

— Наистина?

— Да.

— Каза ли на майка си?

— Това е тайна — отвърна Бъкли. — Сузи ми каза, че не е готова да говори с тях. Искаш ли да ти покажа още нещо?

— Да, искам — отвърна Нейт.

Двамата станаха и се отправиха към детските стаи, като оставиха Холидей да дреме под копието на надгробния камък.

— Ела, погледни — каза Бъкли.

Бяха в моята стая. Линдзи беше взела снимката на мама. А след като бе премислила, тя се беше върнала и за значката с надпис „Хипита за любов“.

— Стаята на Сузи — каза Нейт.

Бъкли закри устата си с ръка. Беше виждал мама да прави това, когато не трябваше да вдигаме шум и в момента искаше от Нейт да пази тишина. Просна се по корем, даде знак на приятеля си да направи същото и пълзейки като Холидей, двамата се вмъкнаха под прашните дипли на покривката на леглото ми, където беше моят тайник.

В плата, опънат от долната страна на матрака, имаше дупка и там бях напъхала всичко, което не исках другите да виждат. Непрестанно трябваше да ги пазя от Холидей, защото той щеше да разкъса плата и да се опита да измъкне съкровищата ми оттам. Точно това се случи двадесет и четири часа след като изчезнах. Родителите ми бяха претърсили стаята ми с надеждата да намерят бележка, която би обяснила защо ме няма, и оставиха вратата отворена. Холидей се вмъкна и отнесе лакрицовите бонбони[1], които държах в скривалището си, а останалите предмети разпръсна под леглото. Един от тях можеха да разпознаят само Бъкли и Нейт. Брат ми разви една стара носна кърпа на баща ми и извади оттам клечка, покрита с петна засъхнала кръв.

Предишната година Бъкли, тогава тригодишен, я беше глътнал. С Нейт бяха в задния двор и се забавляваха, като пъхаха камъчета в носовете си. Бъкли намери една клечка под дъба, за който мама връзваше единия край на въжето за простиране, и я пъхна в устата си като цигара. Наблюдавах го от покрива на къщата, седнала до прозореца на стаята си. Лакирах си ноктите с лака на Клариса „Магента глитър“ и четях списание „Севънтийн“.

Постоянно ме караха да гледам брат си. Смятаха, че Линдзи не е достатъчно голяма, освен това тя беше вундеркиндът в семейството. Оставяха я с часове да се занимава, с каквото си иска, както в онзи следобед, когато рисуваше с прецизна точност окото на муха върху милиметрова хартия с комплекта флумастери от 130 цвята „Призмакълърс“.

Беше лято, но навън не беше много горещо и възнамерявах да използвам принудителния си престой у дома за разкрасяване. Сутринта взех душ, измих си косата и си направих парна баня. Излязох на покрива да си изсуша косата на слънце и да се лакирам.

Бях нанесла два слоя лак, когато една муха кацна на четчицата ми. Чувах долу Нейт да подхвърля някакви предизвикателства и заплахи, но само присвих очи и се опитвах да различа фасетите на очите на насекомото, подобни на онези, които Линдзи оцветяваше вътре в къщата. Подухна бриз и разнищените краища на срязаните ми джинси загъделичкаха бедрата ми.

— Сузи! Сузи! — закрещя Нейт.

Погледнах надолу и видях Бъкли да лежи на земята.

Именно за този ден разказах на Холи, когато обсъждахме дали можеш да спасиш живота на някого. Аз смятах, че е възможно, тя беше на противоположното мнение.

Извъртях краката си и скочих през прозореца в стаята си, при което единият ми крак попадна върху столчето за ръкоделие, другият пред него, върху плетеното килимче. Паднах на колене и от тази стартова позиция се втурнах навън. Минах коридора на бегом, плъзнах се надолу по парапета на стълбището (което ни беше забранено), извиках Линдзи, но после забравих за нея и се затичах през остъклената веранда към задния двор. Прескочих оградата за кучето и се озовах под дъба.

Бъкли се давеше, телцето му се тресеше. Отнесох го в гаража с Нейт по петите ми, където беше скъпоценният „Форд Мустанг“ на татко. Бях наблюдавала родителите си, докато шофират, а мама ми беше показвала как се включва на предна предавка. Оставих Бъкли на задната седалка и грабнах ключовете от една празна теракотена саксия, където ги криеше баща ми. Карах бясно към болницата и аварийната спирачка изгоря, но никой не обърна внимание.

— Ако не си е била у дома — каза по-късно лекарят на майка ми, щяхте да загубите сина си.

Баба Лин предсказа, че ще живея дълго, защото съм спасила живота на брат си. Както обикновено, тя грешеше.

— Леле — възкликна Нейт, хванал клечката, като се чудеше как с времето червената кръв е почерняла.

— Да — каза Бъкли. Стомахът му се обърна при този спомен. Силната болка, променените лица на възрастните, заобиколили голямото болнично легло. Оттогава ги беше виждал толкова сериозни само веднъж. Но докато в болницата потъмнелите им от тревога очи после светнаха от радост и облекчение, сега очите на родителите ни бяха угаснали и светлината повече не се върна в тях.

В този ден на небето ме обзе слабост и аз се отпуснах назад в беседката с широко отворени очи. Беше тъмно и срещу мен имаше една голяма сграда, в която не бях влизала преди.

Като малка бях чела „Джеймс и гигантската праскова“. Сградата напомняше за дома на мравките от книжката. Грамадна и мрачна викторианска постройка. На покрива имаше оградена с парапет площадка. За момент, докато очите ми свикнат с тъмнината, си помислих, че виждам дълга редица от жени, изправени до парапета, които сочат към мен. Но миг по-късно сцената се смени. Там бяха накацали гарвани и в клюна си всеки носеше по една извита клечка. Изправих се с мъка, за да се прибера в небесния си дом, но птиците излетяха и ме последваха. Дали брат ми не ме беше видял по някакъв начин, или просто като всички деца разказваше прекрасни, но измислени истории?

[1] Лакрицовите се правят от брашно, подправено със сладкия екстракт от корените на билката женско биле. Особено са популярни в САЩ, Великобритания и Холандия. — Б.пр. ↑

Осма глава

От три месеца мистър Харви сънуваше разни постройки.

Виждаше наколни жилища със сламени покриви в Югославия, под които бушуваха водни стихии, а над тях се синееше безоблачно небе. Из фиордите и скритите от погледа долини на Норвегия имаше църкви, чиито греди бяха издялани от строителите на викингските кораби. Дървени фигури на дракони и герои на местни предания. Но имаше една сграда във Вологда, църквата „Св. Преображение“, която бе виждал най-често в бляновете си. Именно нея беше сънувал в нощта преди убийството ми и в нощите след това, преди да се върнат другите сънища. Не за постройките, а за жените и децата.

Видях целия живот на мистър Харви, още от времето, когато майка му го бе държала на ръце, а той бе гледал към масата, покрита с късчета цветно стъкло. Баща му разпределяше парченцата в отделни купчини според формата и размера, прозрачността и теглото. С очите си на бижутер той оглеждаше внимателно всяко късче за пукнатини и дефекти. Но Джордж Харви проявяваше интерес само към едно бижу, което висеше на шията на майка му — голямо, овално парче кехлибар със сребърен обков и идеално запазена муха вътре в него.

„Строител“ беше първата дума, която мистър Харви се научи да произнася. След това престана да отговаря на въпросите с какво се занимава баща му. Нима можеше да каже някому, че работи в пустинята и прави бараки от парчета стъкло и стари дъски? Но именно той му бе обяснил какво значи добро строителство и как да направи една конструкция здрава и трайна.

И така, когато другите сънища се върнаха, в главата на мистър Харви започнаха да се въртят и скиците на баща му. Той се пренасяше във въображаеми места и светове и се опитваше да обича онова, към което не изпитваше обич. След това сънуваше майка си така, както я бе видял последния път, бягаща през полето встрани от пътя. Беше облечена в бяло бели три четвърти панталони и прилепнала блуза с лодка деколте. Тогава тя и баща му се скараха за пореден път в нагорещената като пещ кола близо до един малък град в Ню Мексико. Баща му я изхвърли от колата. Джордж Харви седеше като вкаменен на задната седалка — очите му бяха широко отворени, но не изпитваше страх. Както винаги, виждаше всичко като на забавен каданс. Тя тичаше, без да спира, докато накрая, бялата й фигура, тънка и крехка, изчезна. Синът й стискаше здраво кехлибареното колие, което беше свалила от шията си и му го беше дала. Баща му не откъсваше очи от пътя пред себе си. „Тя си отиде, синко — каза той. — И няма да се върне.“

Девета глава

Баба ми пристигна „със стил“, както обикновено, вечерта преди панихидата. Нае лимузина и по пътя от летището сръбваше шампанско, сгушена в своето „фантастично палто от визон“, което всъщност беше купила на една църковна благотворителна разпродажба. Родителите ми не настояваха да присъства, но не се противопоставиха, когато тя заяви, че ще дойде. Инициативата за събитието беше на директора Кейдън, който в края на януари каза на родителите ми: „Ще бъде добре за децата ви, както и за учениците в училище.“ Той се зае да организира всичко в нашата църква. Мама и татко отговаряха като сомнамбули с „да“ на въпросите му и кимаха одобрително за цветята и хората, които щяха да говорят. Мама спомена на баба за панихидата по телефона и доста се изненада, когато чу: „И аз ще дойда.“

— Мамо, не е необходимо.

На другия край на линията последва мълчание. След това баба ми каза:

— Абигейл, това е прощаване със Сузан.

* * *

Майка ми се чувстваше неловко заради баба Лин, която се разхождаше из квартала с кожите си, а на едно съседско парти се яви силно гримирана. Там тя непрекъснато разпитваше мама за съседите ни: посещавала ли ги е, какъв е домът им, какво работи съпругът и каква кола карат. Успокои се едва когато научи всичко за всеки. Сега осъзнавам, че по този начин е искала да разбере по-добре дъщеря си, но се получи по-скоро безсмислено обикаляне в кръг, тъжен танц без партньор.

— Джек-и-и — провикна се баба, щом излезе от колата и се отправи към предната веранда, където стояха родителите ми. — Трябва да пийнем нещо по-силно! — След това забеляза Линдзи, която се опитваше да се промъкне нагоре по стълбите и да отложи поне с няколко минути срещата с гостенката. — Това дете ме мрази — каза тя. Усмивката й замръзна, разкривайки два реда идеални бели зъби.

— Но, мамо — каза майка ми, а на мене ми се прииска да се потопя в печалните й очи океани. — Сигурна съм, че Линдзи просто иска да се приведе в по-приличен вид.

— В тази къща такова нещо е невъзможно! — отвърна баба.

— Лин — намеси се татко, — домът ни вече не е същият, очаквам да разбереш това. Но щом искаш нещо за пиене, все ще се намери нещо.

— Ти си все така благороден, Джек — каза баба.

Мама взе палтото й. Бяха затворили Холидей в кабинета на татко веднага щом Бъкли извести пристигането на баба от наблюдателния си пост на прозореца на горния етаж. Той обичаше да се хвали пред Нейт и пред всеки, който проявяваше желание да го слуша, че неговата баба се вози в най-големите коли на света.

— Изглеждаш чудесно, мамо — каза майка ми.

— Х-м-м-м. — Баба се възползва от това, че баща ми го няма, и попита: — Как е той?

— Всички се справяме, но не е лесно.

— Все още ли смята, че това е работа на онзи човек?

— Да, все още смята, че е той.

— Знаеш ли, че той може да ви съди за това? — каза баба.

— Не е казал на никого, освен на полицията.

Но те не знаеха, че седнала на най-горното стъпало, сестра ми ги чува.

— Това е добре. Разбирам, че трябва да обвини някого, но…

— Лин, коктейл с уиски или мартини? — Провикна се татко откъм коридора.

— А ти какво ще пиеш?

— Всъщност напоследък не пия — отвърна той.

— Твоя работа. Всъщност не е нужно да ме обслужваш. Знам къде е алкохолът в тази къща.

Без „фантастичното“ си кожено палто баба беше слаба като вейка.

— Трябва да гладуваш — учеше ме тя, когато бях на единадесет години. — Трябва да свикнеш да гладуваш, милинка, преди да си станала много дебела. „Пухкава“ е просто друг начин да кажеш „грозна“ — Тя и майка ми спореха дали съм достатъчно голяма, за да взимам хапчета за отслабване, нейния „спасител“, както тя ги наричаше: „Предлагам на дъщеря ти собствения си спасител, а ти си против?“

Докато бях жива, всички постъпки на баба ми се струваха глупави. Но този ден се случи нещо странно, когато тя пристигна с наетата лимузина, отвори вратата и нахлу в къщата. Въпреки показния си шик тя върна светлината в нашия дом.

— Имаш нужда от помощ, Абигейл — каза баба, след като приключи с първото истинско ястие, което майка ми беше приготвила след моето изчезване.

Мама се смая. Мивката беше пълна със сапунена вода, тя беше сложила сините си гумени ръкавици и се канеше да измие чиниите. Линдзи стоеше с кърпа, готова да ги подсуши. Предположи, че след вечеря баба ще поиска Джек да й налее още едно питие.

— Много любезно от твоя страна, мамо.

— Няма защо да ми благодариш — отвърна баба. — Отивам до хола да взема вълшебното си куфарче.

— О, не — чух мама да казва под нос.

— Да, да, вълшебното куфарче — оживи се Линдзи, която не беше продумала по време на вечерята.

— Мамо, моля те — запротестира майка ми, когато баба Лин се върна.

— Добре, деца, разчистете масата и накарайте майка си да дойде тук. Сега ще я разкрася.

— Но това е лудост. Трябва да измия всичките тези чинии.

— Абигейл — обади се татко.

— О, не. Теб можа да те накара да пиеш, но няма да й позволя да ме доближи с тези инструменти за мъчение.

— Не съм се напил — отвърна той.

— Но се усмихваш — каза мама.

— Дай го под съд тогава — намеси се баба. — Бъкли, хвани майка си за ръка и я доведи тук.

Брат ми не се нуждаеше да го убеждават. Беше му забавно някой да командва майка му.

— Бабо Лин? — обади се стеснително Линдзи.

Бъкли поведе мама към един кухненски стол, който баба беше обърнала към себе си.

— Какво, скъпа?

— Можеш ли да ме научиш да се гримирам?

— Слава тебе, Боже, разбира се, че мога.

Мама седна на стола и Бъкли се покатери в скута й.

— Какво ти е, мамо?

— Смееш ли се, Аби? — попита усмихнато татко.

Така си беше. Тя се смееше и плачеше едновременно.

— Сузи беше добро момиче, скъпа — каза баба. — Като теб. — И без никаква пауза продължи. — Сега си вдигни брадичката, за да видим какво да правим с тези торбички под очите.

Бъкли слезе от скута на мама и седна на един стол.

— Виж, Линдзи. Това са щипки за извиване на мигли — обясни баба. — Учила съм майка ти на всичките тези неща.

— Клариса има същите — обади се Линдзи.

Баба се зае с миглите на мама, а тя, тъй като беше запозната с процедурата, вдигна очи нагоре.

— Говорила ли си с Клариса? — попита татко.

— Всъщност не — отвърна Линдзи. — Тя се мъкне непрекъснато с Брайън Нелсън. Наказаха и двамата за бягство от училище.

— Не съм очаквал това от Клариса — каза баща ми. — Може да не е от най-умните, но никога не е създавала проблеми.

— Срещнах я случайно, вонеше на трева.

— Надявам се, че не си се увлякла и ти — каза баба Лин. Тя допи последните капки уиски и сложи чашата си на масата. — Погледни сега, Линдзи. Виждаш ли, извитите мигли правят очите на майка ти да изглеждат по-големи.

Линдзи се опита да си представи как ще изглежда самата тя с извити мигли, но вместо това пред погледа й изплуваха посипаните със звездички мигли на Самюъл Хеклър, когато доближи лицето си до нейното, за да я целуне. Зениците й се разшириха, потъмняха и заблестяха като зрели маслинки.

— Поразена съм — каза баба Лин и сложи ръце на хълбоците си, като все още държеше щипците за извиване на мигли за неудобната дръжка.

— От какво?

— Линдзи Салмън, ти имаш гадже — обяви баба.

Баща ми се усмихна. Изведнъж баба Лин му стана симпатична. На мен също.

— Нямам — отрече Линдзи.

Баба тъкмо отвори уста да каже нещо, когато мама прошепна:

— Наистина има.

— Слава богу, скъпа. Непременно ти трябва гадже. Като свърша с майка ти, ще ти покажа всичко, което баба ти Лин знае. Джек, приготви ми един аперитив.

— Аперитивът е нещо, което човек… — започна мама.

— Не ме учи, Абигейл.

Баба се накърка. След като я гримира, Линдзи приличаше на клоун или както самата баба Лин каза, на „първокласна проститутка“. Баща ми беше „приятно пийнал“, както обичаше да казва тя. Но най-чудното беше, че мама си легна и остави чиниите в мивката, без да ги измие.

Когато всички заспаха, Линдзи отиде в банята и застана пред огледалото. Изтри малко от ружа, леко попи устните си и прокара пръсти по подутините, останали там, където гъстите и вежди бяха оскубани. В огледалото видя, както и аз, друг човек — голямо момиче, което може само да се грижи за себе си. Гримът скриваше лицето, което винаги беше смятала за свое, но сега напомняше на хората за мен. Моливът за устни и очната линия бяха направили чертите й по-изразителни. Очите и устните й бяха като скъпоценни камъни, донесени от далечни земи, където цветовете са по-ярки и наситени от тези в нашата къща. Баба беше права, гримът подчертаваше синия цвят на очите й. Изскубаните вежди промениха формата на лицето й. От ружа скулите й изглеждаха по-изпъкнали. („Там, където има естествени сенки, те трябва да се подсилят“, изтъкваше баба.) А устните й… Сестра ми се зае да изпробва различни изражения. Нацупи се, сви устни за целувка, ухили се широко, като че ли тя също беше обърнала някой и друг коктейл, сведе поглед и си даде вид, че се моли, но погледна с едно око към огледалото, за да види как изглежда. После си легна и цялата нощ спа по гръб, за да запази новото си лице.

Мисис Бетел Утемайър беше единственият мъртвец, който аз и сестра ми бяхме виждали. Когато се засели в нашия район със сина си, аз бях на шест, а Линдзи на пет години.

Мама каза, че понякога губи разсъдъка си и излиза от къщи, а след това не може да се върне, защото не помни къде живее. Често се озоваваше в предния ни двор, заставаше под кучешкия дрян и гледаше към улицата, сякаш чакаше автобус. Мама я отвеждаше в кухнята, запарваше чай и се опитваше да я успокои. След това се обаждаше на сина й, за да му каже, че е у нас. Понякога никой не вдигаше телефона и мисис Утемайър седеше на масата и гледаше в една точка с часове. Заварвахме я там, когато се връщахме от училище. Тя седеше и ни се усмихваше. Често наричаше Линдзи „Натали“ и протягаше ръка, за да погали косата й.

Когато почина, синът й помоли мама да ни заведе с Линдзи на погребението. „Мама много обичаше децата ви“, написа той в една бележка.

— Но мамо, тя даже не ми знаеше името хленчеше Линдзи, докато мама закопчаваше многобройните копчета на палтото й. Поредният непрактичен подарък от баба Лин, мислеше си майка ми.

— Но поне те назоваваше с някакво име — казах аз.

Беше през седмицата след Великден и пролетта настъпваше с необичайно топло време. Сняг беше останал само на някои по-усойни места и макар в основата на надгробните камъни в гробището на църквата, която посещаваха семейство Утемайър, все още да имаше малки преспи, наоколо лютичетата вече бяха наболи.

Църквата на Утемайърови беше необичайна. „Англиканско католическа“, обясни баща ми в колата. На нас с Линдзи това ни се видя много забавно. Татко не искаше да идва, но коремът на мама беше вече толкова голям, че не можеше да шофира. През последните няколко месеца от бременността й с Бъкли беше абсурд да се смести зад волана. Чувстваше се толкова некомфортно през по-голяма част от времето, че гледахме да не се навъртаме край нея, за да не ни товари с разни задачи.

Заради положението, в което се намираше, тя се измъкна от това, за което после с Линдзи не спряхме да говорим в продължение на седмици, а аз непрекъснато сънувах — прощаването с мъртвеца. Беше ясно, че мама и татко са против, но когато настъпи моментът хората да минат край ковчега, мистър Утемайър дойде право при нас.

— Коя от вас е момичето, което тя наричаше Натали? — попита той.

Ние го погледнахме втренчено. След това аз посочих Линдзи.

— Моля те, ела да се простиш с нея — каза той. Парфюмът му беше по-сладникав дори от онзи, който понякога използваше мама. От миризмата, която ме удари в носа, и обидата, че съм отхвърлена, почти се разплаках. — Ти също можеш да дойдеш — обърна се той към мен. Хвана ни за ръка със сестра ми и тръгнахме по пътеката.

Това, което видях, не беше мисис Утемайър. Беше нещо друго, но в същото време беше и мисис Утемайър. Опитвах се да гледам само златните пръстени на ръцете й.

— Мамо — каза мистър Утемайър, — доведох малкото момиченце, което ти наричаше Натали.

Линдзи и аз по-късно си признахме, че сме очаквали мисис Утемайър да проговори и че независимо една от друга сме решили да се хванем за ръце и да си плюем на петите, ако това стане.

След една-две мъчителни секунди всичко свърши и отново се върнахме при мама и татко.

Не бях много изненадана, когато за пръв път срещнах мисис Бетел Утемайър на небето. Нито пък бях шокирана, когато с Холи я видяхме да води за ръка едно малко русо момиченце, което ни представи като дъщеря си Натали.

Сутринта на моята панихида Линдзи излезе от стаята си в последния момент. Не искаше мама да види, че все още е с грима и да я накара да се измие. Освен това реши, че няма нищо лошо да вземе някоя рокля от моя гардероб. И че аз няма да имам нищо против.

Странно ми беше да я наблюдавам.

Тя отвори вратата на стаята ми — превърнала се в склад, в който от февруари насам всички все по-често влизаха, макар че никой — нито мама и татко, нито Бъкли и Линдзи — не си признаваше, че е влизал там или е взел нещо, което няма намерение да върне. Не забелязваха следите, които всеки от тях оставяше при посещението си. А за безпорядъка обвиняваха Холидей, дори и в случаите, когато беше изключено виновният да е той.

Линдзи искаше да бъде красива заради Самюъл. Отвори двете врати на дрешника и огледа нахвърляните там дрехи. Не бях много подредена и всеки път, когато мама ни караше да почистим и сложим в ред стаите си, събирах всичко, което се търкаляше по пода или леглото, и го напъхвах в дрешника.

Когато ми купуваха нови дрехи, Линдзи мечтаеше веднага да се сдобие с тях, но й се налагаше да ги доизносва чак след като ми станеха малки.

— Боже мой — прошепна тя в тъмнината на дрешника. Беше гузна, но същевременно и радостна, че всичко, което вижда там, е вече нейно.

— Ало! Чук-чук — обади се баба Лин.

Линдзи подскочи.

— Извинявай, че те стреснах, скъпа — каза тя. — Просто чух, че влизаш тук.

Беше облечена с рокля, за която мама би казала, че е в стил „Джаки Кенеди“. Тя така и не разбра защо майка й не напълнява в ханша и може да облече права рокля, която да й стои като излята, въпреки че беше шестдесет и две годишна.

— Какво искаш? — попита Линдзи.

— Не мога да си вдигна ципа.

Баба се обърна и Линдзи видя това, което никога не бе виждала при мама: черен сутиен и горната част на фустата й. Приближи се и вдигна ципа, като се опитваше да не докосва нищо друго, освен езичето му.

— Ще можеш ли да се справиш с теленото копче горе? — попита баба Лин.

Около шията на баба се носеше аромат на пудра и „Шанел № 5“.

— Ето затова е нужен мъж — не можеш сама да се справиш с такива неща.

На ръст Линдзи беше стигнала баба и щеше още да расте. Хвана с едната си ръка кукичката, а с другата гайката и тогава забеляза кичурчетата боядисана руса коса на тила й, както и сивия мъх, който се спускаше по врата към гърба й. Линдзи я закопча и остана на мястото си.

— Вече не помня как изглежда — каза Линдзи.

— Какво? — обърна се баба.

— Не мога да си спомня — каза Линдзи. — Забравила съм как изглежда шията й. А може и да не съм я виждала?

— О, миличка — каза баба Лин. — Ела тук. — Тя разтвори обятията си, но Линдзи пъхна главата си в дрешника.

— Трябва да съм красива.

— Но ти си просто прелестна — каза баба.

Дъхът на Линдзи секна. Баба Лин никак не обичаше да раздава комплименти. Затова неочакваната й похвала беше по-ценна от злато.

— Сега ще ти намерим един хубав тоалет — каза баба и се приближи до дрешника. При избирането на дрехи нямаше равна на себе си. Когато редките й посещения съвпадаха с началото на учебната година, тя ни водеше със сестра ми по магазините. Ние гледахме с възхищение как чевръстите й пръсти пробягват по закачалките като по клавиатура. После внезапно, само след миг колебание, измъкваше рокля или блуза и ни я показваше.

— Какво ще кажете за това? — питаше тя.

И всеки път изборът й беше чудесен.

Сега преценяваше моите блузи и поли, вадеше ги и ги мереше на тялото на сестра ми, като междувременно не спираше да говори:

— Майка ти е в ужасно състояние, Линдзи. Никога не съм я виждала такава.

— Бабо.

— Тихо, защото мисля.

Държеше любимата ми рокля, с която ходех на църква. Беше от тъмно каре с кръгла якичка и много я харесвах. Беше широка и дълга и можех да седя на пейката в църквата е кръстосани крака, защото стигаше чак до пода.

— Къде е намерила този чувал? — попита баба. — Баща ти също не е добре. Направо се е побъркал.

— Кой е този човек, за когото попита мама?

Баба настръхна:

— Какъв човек?

— Ти попита дали татко все още смята, че онзи човек го е направил. Кого имаше предвид?

— Ето, виж тази! — Баба извади една тъмносиня къса рокля, която сестра ми не беше виждала, защото беше на Клариса.

— Много е къса — каза Линдзи.

— Не мога да повярвам, че майка ти е позволила на сестра ти да купи нещо толкова елегантно.

Татко извика от коридора, че до десет минути всички трябва да сме долу.

Баба Лин се разбърза. Помогна на Линдзи да облече тъмносинята рокля, след това изтичаха до стаята й за обувки и накрая под лампата в коридора оправи размазаната очна линия на сестра ми, потъмни миглите й със спирала и завърши с пудра, която нанесе, движейки тампончето по бузите й отдолу нагоре. Чак когато слязоха долу и мама започна да роптае, че роклята е много къса, гледайки подозрително баба Лин, аз и сестра ми забелязахме, че баба изобщо не е гримирана. В колата Бъкли се возеше между тях на задната седалка и когато доближиха църквата, погледна баба и я попита какво прави.

— Когато нямаш време за руж и това върши работа — отговори му тя.

Бъкли направи като нея и се зае да пощипва бузите си.

Самюъл Хеклър стоеше край каменните стълбове от двете страни на пътеката, водеща до входа на църквата. Беше облечен в черно. До него беше по-големият му брат Хал, облечен в изтърканото кожено яке, с което Самюъл беше дошъл у дома на Коледа.

Брат му приличаше на снимка на Самюъл в негатив. Беше загорял, с обветрено лице от препускането с мотора по пътищата в околността. Когато видя, че семейството ми приближава, Хал се обърна и се отдалечи.

— Вие трябва да сте Самюъл — каза баба. — А аз съм лошата баба.

— Да влизаме, а? — каза татко. — Радвам се да те видя, Самюъл.

Линдзи и Самюъл тръгнаха напред, баба изостана и тръгна с мама. Обединен фронт.

Детектив Фенърман, облечен с костюм от груба вълна, стоеше до входа. Той кимна на родителите ми и ми се стори, че задържа по-дълго погледа си на мама.

— Ще се присъедините ли към нас? — попита баща ми.

— Благодаря — отвърна той, — но предпочитам да съм малко по-настрани.

— Да, разбирам.

Влязоха в тясното преддверие на църквата. Искаше ми се да се покатеря на гърба на татко, да обвия шията му и да шепна в ухото му. Но аз вече бях там — във всяка частичка и пора от тялото му.

Беше се събудил с махмурлук и се обърна на една страна към мама, която дишаше леко, заровила глава във възглавницата. Неговата прекрасна жена, неговото прекрасно момиче. Искаше му се да опре ръка до бузата й, да отметне нежно падналата върху лицето й коса, да я целуне. Но тя спеше, а това означаваше, че е спокойна. След моята смърт всеки ден за него беше истински ад. Всъщност денят на панихидата нямаше да е най-лошият. Поне всичко беше честно. В този ден всяка тяхна стъпка, всяко тяхно действие се определяше от общата болка, породена от това, че мен вече ме няма. В този ден не се налагаше да се преструва, че вкъщи всичко отново е нормално — каквото и да означаваше „нормално“. В този ден и той, и Абигейл можеха да дадат воля на скръбта си. Но знаеше, че от момента, в който тя отвори очи, през целия ден той няма да може да я погледне, защото това вече не беше жената, която познаваше, преди да дойде вестта за смъртта ми. През изминалите два месеца това събитие постепенно избледняваше в сърцата на всички, с изключение на моето семейство, а също и на Рут.

Тя дойде с баща си. Стояха в ъгъла близо до стъклената витрина, в която се намираше чашата за причастие, използвана по време на Революцията, когато църквата е била превърната в болница. Мистър и мисис Деуит размениха няколко думи с тях. На бюрото вкъщи мисис Деуит беше оставила едно стихотворение от Рут. В понеделник щеше да го покаже на училищния съветник. Стихотворението беше за мен.

— Жена ми е съгласна с директора — обясняваше бащата на Рут. Според нея панихидата наистина ще помогне на децата да се успокоят.

— А вие какво мислете? — попита мистър Деуит.

— Според мен щеше да е по-добре да не слагаме пръст в раната и да оставим семейството на спокойствие. Но Рути настояваше да дойдем.

Рут наблюдаваше семейството ми, което поздравяваше присъстващите, и с ужас забеляза новата външност на сестра ми. Тя не одобряваше гримирането. Смяташе, че то е унизително за жените. Самюъл Хеклър държеше Линдзи за ръка. В ума й изплува една строфа от феминистките трактати, които четеше: подчинение. След това през прозореца забеляза Хал Хеклър. Той стоеше до старите дъбове близо до църквата и допушваше цигарата си.

— Рути — обърна се към нея баща й. — Какво има?

Тя се осъзна и го погледна:

— Какво да има?

— Беше се загледала някъде.

— Харесва ми гробището.

— О, детето ми, ти си моето ангелче. Хайде да седнем, преди да вземат по-хубавите места.

Клариса също беше в църквата заедно с Брайън Нелсън, който беше облякъл един костюм на баща си и изглеждаше притеснен, и се отправи към семейството ми. Директорът Кейдън и мистър Нют отстъпиха, за да й направят път.

Подаде ръка първо на татко.

— Здравей, Клариса. Как си?

— Добре съм. Как сте вие с мисис Салмън?

— Добре сме, благодаря — отговори татко. Що за лъжа, помислих си аз. — Искаш ли да седнеш при нас?

— Ами — тя погледна ръцете си. — Тук сме с моя приятел.

Мама беше изпаднала в някакво състояние, подобно на транс и я гледаше втренчено в лицето. Клариса беше жива, а аз мъртва. Имаше чувството, че погледът на мама я пробожда като свредло и й се искаше да се скрие от него. След това забеляза роклята.

— Хей — каза тя и протегна ръка към сестра ми.

— Какво има, Клариса? — попита рязко мама.

— М-м, нищо. — Погледна отново роклята и осъзна, че никога няма да си я поиска.

— Абигейл? — разтревожи се баща ми. Познаваше добре мама, беше усетил гневните нотки в гласа й и разбра, че нещо не е наред.

Баба Лин, която стоеше зад нея, намигна на Клариса.

— Исках само да кажа, че Линдзи изглежда страхотно — каза Клариса.

Сестра ми се изчерви.

Хората в преддверието се раздвижиха и направиха път на преподобния Стрик. Облечен в църковните си одежди, той се приближи към родителите ми.

Клариса изчезна в тълпата и се огледа за Брайън Нелсън. Видя го и застана до него навън сред гробовете.

Рей Сингх не дойде. Той се прости с мен по свой начин, гледайки снимката ми, направена в едно студио, която му бях дала през есента. Взираше се в очите ми и погледът му проникваше чак до плюшената завеса, пред която снимаха децата под горещите лъчи на прожекторите. Какво значи „мъртва“, питаше се Рей. Изгубена, леденостудена, изчезнала. Знаеше, че на фотографиите всички изглеждат различно. Той самият винаги имаше обезумял и уплашен вид. Вперил поглед в снимката ми, осъзна, че това не бях аз. Аз бях във въздуха около него, в студените утрини, които сега прекарваше с Рут, в минутите на усамотение, докато учеше. Аз бях момичето, което бе поискал да целуне. Искаше му се да ме освободи. Не искаше да изгори снимката ми, не искаше да я изхвърли, но повече не можеше да я гледа. Видях как я пъхна в един от дебелите томове с индийска поезия, които той и майка му използваха, за да изсушават нежни стръкове цветя, които след време се превръщаха в прах.

На църковната служба казаха много хубави неща за мен. Преподобният Стрик. Директорът Кейдън. Мисис Деуит. Но мама и татко мълчаха през цялото време. Самюъл беше стиснал ръката на Линдзи, но тя като че ли не забелязваше това. Седеше почти без да мигне. Бъкли беше облечен в официално костюмче, взето на заем от Нейт, който се беше сдобил с него за една сватба. Въртеше се през цялото време и не сваляше очи от баща ми. В този ден най-важното нещо направи баба Лин.

Докато всички изправени на крака пееха прощалния химн, тя се наведе към Линдзи й и прошепна:

— Погледни към вратата. Това е той.

Линдзи се обърна.

Точно зад Лен Фенърман, който сега беше в църквата и пееше заедно с останалите, стоеше един от съседите ни. Не беше облечен официално като другите, носеше топли подплатени панталони в цвят каки и дебела фланелена риза. Лицето му се стори познато на Линдзи. Очите им се срещнаха. След това тя припадна.

В суматохата Джордж Харви се промъкна между надгробните паметници на загиналите по време на Революцията и си отиде незабелязан.

Десета глава

Всяко лято в нашия щат се провеждаше четириседмична среща на надарените деца от седми до девети клас, целта, на която според мен беше да отидат сред природата, за да глътнат малко чист въздух и да обменят информация. Вместо фолклорни песни край лагерния огън се пееха оратории. В банята момичетата въздишаха по телосложението на Жак д’Амброаз[1] и предния лоб на Джон Кенет Гълбрайт[2].

Но дори вундеркиндите се деляха на касти. Спецовете по природни науки и математиката например, колкото и да бяха скучни, стояха на върха на пирамидата на талантите. След тях се нареждаха историците, които знаеха датите на раждането и смъртта на всяка историческа личност, за която може да се сети човек. Те минаваха покрай другите в лагера и си разменяха пароли като „1769–1821 г.“ или „1770–1831 г.“, които звучаха съвсем безсмислено на несведущите. Но когато Линдзи минаваше край тях, тя си отговаряше наум: „Наполеон“, „Хегел“.

Имаше и „магистри на тайните знания“. Те бяха трън в очите за повечето от надарените деца. Можеха да разглобят всеки двигател и да го сглобят отново, без да им са необходими схеми или инструкции. Теорията не ги интересуваше, бяха практици, водени от някакъв вътрешен усет. По принцип не се притесняваха особено за оценките си.

Самюъл беше един от тях. Негови кумири бяха физикът Ричард Файнман и собственият му брат Хал. Хал беше зарязал гимназията и отвори автосервиз близо до онази яма за отпадъци. Обслужваше всички, от рокерската банда на Ангелите на ада, до пенсионерите, които се возеха на скутери из паркингите на старческите домове. Хал пушеше като комин, живееше над гаража на родителите си и се развличаше с многобройните си приятелки в стаичката в дъното на автосервиза.

Когато хората го питаха кога най-сетне ще порасне, Хал отговаряше:

— Никога.

Насърчен от примера на брат си, когато учителите питаха Самюъл за бъдещите му планове, той отговаряше:

— Все още нямам. Аз съм едва на четиринайсет години.

Но Рут Конърс, вече почти на петнадесет, имаше планове. Тя често се затваряше в алуминиевата барака за инструменти зад къщата, заобиколена от дръжки за врати и всякаква железария, домъкната от баща й от предназначените за събаряне стари къщи, седеше в мрака и гледаше в една точка, докато я заболи главата. После се втурваше в къщата, минаваше бързо през всекидневната, където баща й четеше, затваряше се в стаята си и пишеше стихове, прекъсвайки от време на време, за да помисли: „Да бъдеш Сузи“, „След смъртта“, „На парчета“, „Сега съм до нея“. Едно от стихотворенията й беше любимо, гордееше се много с него и го взе със себе си на срещата на младите дарования. Толкова често беше разгъвала и сгъвала листа, на който беше написано, че той всеки момент можеше да се разпадне. Беше озаглавено „Отворената паст на гроба“.

Наложи се баща й да я закара с кола до лагера, където се провеждаше срещата, защото когато всички тръгваха с автобуса, тя лежеше вкъщи с остра гастритна криза. Беше се подложила на странна зеленчукова диета и предишната вечер изяде цяла зелка. Майка й не одобряваше увлечението на Рут по вегетарианството след моята смърт.

— Това не е парче от Сузи, да ме прости Господ! — казваше майка й, слагайки дебело парче бифтек в чинията на дъщеря си.

Към три часа през нощта, преди да потеглят към лагера, баща й най-напред я откара до болницата, а после мина през къщи, за да вземат чантата, която майка й предвидливо беше приготвила и оставила в края на алеята за коли.

Когато пристигнаха, Рут огледа тълпата деца, наредени на опашка, за да получат баджовете с имената си. Забеляза сестра ми сред момчетата от групата на „магистрите“. Линдзи не беше написала фамилията си на баджа, вместо това нарисува една риба. Така без всъщност да лъже, щеше по-лесно да се запознае с децата от другите училища, които не знаеха подробности за моята смърт или поне нямаше да я свържат с нея.

Цяла пролет тя носеше медальона във формата на половин сърце. Другата половина беше у Самюъл. Двамата се стесняваха да показват любовта си. Не се държаха за ръце по коридорите в училище и не си пишеха бележки. Сядаха заедно на обяд. Самюъл я изпращаше до вкъщи. За четиринадесетия й рожден ден й донесе малък кейк с една свещичка. Иначе не се различаваха от връстниците си, които се деляха на момчета и момичета.

На следващата сутрин Рут се събуди рано. Подобно на Линдзи, и тя беше като бяла врана в лагера на надарените. Не принадлежеше към никоя от групите. Разхождаше се из гората и събираше разни треви и цветя. Питаше ботаниците за имената на растенията, които не познаваше. Ако названието не й харесваше, сама си измисляше друго. Рисуваше листото или цветчето в дневника си, сама решаваше дали е мъжко или женско и накрая му даваше името „Джим“, ако имаше просто тревисто стъбълце, или „Паша“ например, ако беше с пухкава чашка.

Когато Линдзи влезе в столовата, Рут се беше наредила за втора порция яйца и наденички. У дома надаваше вой до бога, ако й поднесат месо, но тук никой не знаеше за клетвата, която бе дала пред себе си.

Не беше говорила със сестра ми от времето преди моята смърт, ако не се смятат съболезнованията, които й поднесе в коридора на училището. Но беше виждала Линдзи да се прибира със Самюъл след училище и да му се усмихва по особен начин. Сега забеляза, че сестра ми си взе само палачинки и нищо друго. Опитваше се да си представи, че е на нейно място, както понякога във въображението си се превръщаше в мен.

Линдзи се присъедини към опашката и Рут я заговори:

— Защо си нарисувала тази риба[3]? — попита тя и посочи с глава към баджа й. — Религиозна ли си?

— Тази риба означава нещо съвсем друго — отговори Линдзи, оглеждайки се за ванилов пудинг. Щеше да върви страшно на палачинките.

— Рут Конърс, поетеса — представи се Рут според етикета.

— Линдзи — отвърна сестра ми.

— Салмън, нали?

— Моля те, недей — каза Линдзи. За момент Рут живо си представи как се чувства сестра ми, свързана завинаги с мен. Всеки, който я погледнеше, виждаше в нея друго момиче, цялото в кръв.

Дори и талантите, от които се очаква да са по-различни от простосмъртните, се разделиха на двойки още през първите дни, както обикновено, събираха се момиче с момиче и момче с момче. На четиринадесет години рядко се създават сериозни връзки между момчетата и момичетата, но този път имаше едно изключение: Линдзи и Самюъл.

Щом ги видеха, всички започваха да викат „ГОР-ЧИ-ВО!“. Останали без родителски надзор, в тези горещи летни дни у тях нещо започна да расте като диво цвете. Това нещо беше страстта, никога не съм я усещала така ясно и не съм я наблюдавала да се разгаря така жарко в някой, когото познавам. Някой, с когото съм свързана генетично.

Внимаваха и спазваха правилата. Никой от възпитателите не можеше да каже, че осветявайки храстите край спалните на момчетата, е видял Салмън и Хеклър. Те си устройваха кратки срещи зад столовата или до едно дърво, на което бяха издълбали инициалите си. Целуваха се. И на двамата им се искаше нещо повече, но не можеха да го направят. Самюъл искаше то да бъде нещо специално. Беше убеден, че първия път всичко трябва да е идеално. А Линдзи просто мечтаеше да приключи с това. Искаше да го направи, за да влезе в света на възрастните — да прескочи границите на времето и пространството. За нея сексът беше като телепортирането в сериала „Стар Трек“. Изпаряваш се и след секунда-две се качваш на друга планета.

„Те ще го направят“, записа Рут в дневника си. Много се надявах тя да записва всичко. Беше описала как минавам край нея на паркинга и я докосвам, как е почувствала допира на протегнатата ми ръка. Как съм изглеждала тогава. Как след това ме е сънувала. Как в нея се е появила идеята, че духът на човека е може би неговата втора кожа, нещо като защитен слой. Как, ако е по-усърдна, може би ще успее да освободи и двете ни. Четях през рамото й, докато записваше мислите си, и се чудех дали някой ще й повярва един ден.

Когато си мислеше за мен, тя се чувстваше по-добре, не беше толкова самотна, сякаш беше свързана с нещо неосезаемо. Или някого. В сънищата си виждаше царевичната нива и пред нея се разкриваше един нов свят, в който може би щеше да намери опорна точка.

Представяше си как й казвам „Много те бива в поезията, Рут“. А дневникът й даваше възможност да мечтае, че ако стане наистина много добра поетеса, думите й ще имат силата да ме възкресят.

Можех да се върна назад в един следобед, когато Рут, още съвсем малка, седеше на килимчето в банята, гледайки как по-голямата й братовчедка, на която я бяха поверили, се съблича, за да си вземе душ. Рут копнееше да докосне кожата и косите й, да потъне в прегръдките й. Чудех се дали този копнеж на тригодишното дете е ключът към онова, което усещаше по-късно на осем. Едно смътно чувство, че е различна, че увлечението й по учителките или братовчедка й е по-истинско, отколкото при другите момичета. Интересът й излизаше извън рамките на детското внимание, подхранваше една нега, разцъфнала в зелено и жълто, която по-късно в пубертета се превърна в страстно желание, разтворило венчелистчетата си подобно на минзухар. Както записа в дневника си, желанието й не се простираше чак дотам, че да я тласне към секс с жени, тя просто искаше да потъне завинаги в тях, да се скрие.

През последната седмица от срещата обикновено всички бяха заети да подготвят проектите, които отборите от различните училища щяха да представят вечерта преди родителите им да дойдат, за да ги отведат у дома. Условията за конкурса се обявяваха последната събота на закуска, но децата бяха започнали да обмислят какво ще правят доста по-рано. Както винаги трябваше да се изобрети капан за мишки и с всяка изминала година се появяваха все по-хитроумни съоръжения. В крайна сметка, какъв смисъл има да повтаряш миналогодишните постижения?

Самюъл се зае да издирва децата, които носеха шини на зъбите. Трябваха му малките ластичета, които зъболекарите им даваха, за да ги закрепят. Те щяха да държат здраво лостчето на неговия капан. Линдзи поиска фолио от пенсионирания армейски готвач на лагера. С него трябваше да направят рефлектор, който да обърква мишките.

— А какво ще стане, ако харесат отраженията си? — попита Линдзи.

— Няма да се виждат толкова ясно — отговори й Самюъл. И продължи да отлепва защитния слой хартия от телта, с която пристягаха чувалите с боклука. Ако някое дете се взираше твърде настойчиво в някой най-обикновен предмет из лагера, то положително си мислеше как да го използва за направата на капан.

— Много са милички — каза Линдзи един следобед.

По-голямата част от предишната вечер бе ловила мишки с вързана на връвчица примамка, които после прибираше в телен кафез за зайци.

Самюъл наблюдаваше животинките с интерес.

— Мога да стана ветеринарен лекар — каза той. — Но не мисля, че ще съм в състояние да им правя дисекция.

— Налага ли се да ги убиваме? — попита Линдзи. — В края на краищата трябва да измислим капан за мишки, а не мишегубка.

— Арти им прави малки ковчези от балзово дърво — засмя се Самюъл.

— Това е ужасно.

— Такъв си е Арти.

— Мисля, че си падаше по Сузи.

— Знам.

— Споменава ли я? — Линдзи взе една дълга тънка пръчка и я мушна в кафеза.

— Всъщност пита за тебе — каза Самюъл.

— А ти какво му каза?

— Че с теб всичко е наред.

Изплашени от пръчката, мишките се разбягаха към ъглите, закатериха се една върху друга и напразно се мъчеха да се измъкнат на свобода.

— Хайде да сложим в капана малко диванче от пурпурно кадифе и щом седнат на дивана, вратата да се затваря, а отгоре да падат парченца сирене. Можем да го наречем „Царството на гризачите“.

Самюъл, за разлика от възрастните, никога не се опитваше да се налага на сестра ми. Затова започна подробно да обсъжда с нея тапицерията на диванчето.

През това лято вече по-рядко използвах беседката за наблюдение, защото и без това виждах земята, докато се разхождам из небесните полета. С настъпването на нощта копиехвъргачите и тласкачите на гюле се отправяха към други небеса, които не бяха за момиче като мен. Бяха ли те страшни? Какво би могло да бъде по-страшно от това да се чувстваш самотен сред живите си връстници? Или в тези небеса тук беше събрано всичко, за което мечтаех? Закотвена завинаги в един свят, сякаш оживял от картините на Норман Рокуел: цялата фамилия е на масата, а жена с жизнерадостен блясък в очите поднася неизменната пуйка.

Когато стигах твърде далеч и заговорех с глас, полята се променяха. Поглеждах надолу и виждах царевичната нива, чувах я как шуми — протяжно и унило. Този звук ме предупреждаваше, че съм стигнала до ръба. Главата ми започваше да пулсира, небето се смрачаваше и отново оживяваше онова вечно вчера. Душата ми натежаваше и се втвърдяваше като камък. По този начин много пъти се приближавах до разтворената паст на гроба си, но никога не поглеждах в него.

Започнах да се чудя какво означава думата небеса. Разсъждавах, че ако това беше небето, истинското небе, тук трябваше да бъдат баба и дядо. Тогава бащата на татко, когото обичах най-много, щеше да ме вземе на ръце и да затанцува с мен. Сигурна съм, че щях да изпитвам само радост и нямаше да си спомням нищо, нито царевичната нива, нито гроба.

— Зависи от теб — казваше ми Френи. — Много хора го постигат.

— Но как? — попитах я аз.

— Не е толкова лесно — отговаряше Френи. — Трябва да спреш да търсиш определени отговори.

— Не разбирам?

— Ако спреш да се питаш защо си била убита именно ти, а не някой друг, ако престанеш да се опитваш да запълниш празнината, останала след смъртта ти, и да се интересуваш от чувствата на живите, ще бъдеш свободна — отвърна ми тя. — Казано просто, трябва да се откажеш от земята.

Но това ми се струваше невъзможно.

През нощта Рут се вмъкна в помещението, в което спеше Линдзи.

— Сънувах я — прошепна тя на сестра ми.

Линдзи примигна сънено:

— Сузи ли? — попита тя.

— Съжалявам за случилото се в столовата — каза Рут.

Линдзи спеше на най-долното от трите алуминиеви легла, разположени едно над друго. Момичето над нея се размърда.

— Мога ли да легна до теб? — попита Рут.

Линдзи кимна с глава.

Рут се намести до сестра ми в тясното легло.

— Как я сънува?

Рут започна да й разказва. Беше обърната с лице към Линдзи и сестра ми смътно различаваше носа, устата и челото и.

— Бях в земята, а Сузи вървеше над мен в царевичната нива. Усещах стъпките й върху себе си. Понечих да извикам, но устата ми се напълни с пръст. Не ме чуваше, колкото и силно да виках. После се събудих.

— Аз никога не съм я сънувала — каза Линдзи. — Сънувам само кошмари за плъхове, които дъвчат краищата на косата ми.

Легнала до сестра ми, Рут беше обзета от чувство на покой. Приятна й беше топлината, която излъчваха телата им.

— Влюбена ли си в Самюъл?

— Да.

— Липсва ли ти Сузи?

И тъй като беше тъмно, а Рут гледаше встрани и беше почти непозната, Линдзи каза това, което чувстваше:

— Повече отколкото някой може да си представи.

Наложи се директорът на училище „Девън“ да си тръгне по семейни причини, затова с организацията на тазгодишния конкурс се зае новата заместник-директорка на „Честър Спрингс“. Тя не искаше задачата отново да е за капан за мишки.

Има Ли Престъпление Без Наказание? Как Да Извършим Перфектното Убийство, Гласеше Листът На Дъската За Съобщения.

Децата много харесаха тази идея. Музикантите и поетите, историците и художниците — всички разпалено обсъждаха с какво да започнат. Докато се тъпчеха с бекон и яйца на закуска, те си разказваха за прочути неразкрити убийства от миналото и си мислеха как обикновени предмети могат да бъдат използвани за нанасяне на смъртоносни рани. Даже започнаха да обмислят кого биха могли да убият. Всички много се забавляваха до седем и петнадесет — часа, в който сестра ми влезе в столовата.

Арти я видя да се нарежда на опашката. Тя все още не знаеше нищо, но усети оживлението и предположи, че конкурсът за най-добър капан за мишки е вече обявен.

Той продължи да наблюдава Линдзи и забеляза, че най-близкият лист с обявлението е закачен над тавата с приборите за хранене. На масата до него някой разказваше историята за Джак Изкормвача.

Арти стана, за да върне подноса си. Приближи се до сестра ми и се изкашля. Цялата ми надежда беше в това чудато момче. „Дръпни я настрани! Не и позволявай да го види!“ Молитвата ми беше чута на земята.

— Линдзи — каза Арти.

Тя го погледна.

— Какво има?

Зад плота готвачът беше протегнал лъжица, пълна с бъркани яйца, готов да я изсипе в чинията на Линдзи.

— Аз съм Арти. Със сестра ти бяхме в един клас.

— Нямам нужда от ковчези — каза Линдзи и остави подноса си на металния плот, на който имаше големи пластмасови кани с портокалов и ябълков сок.

— Какво?

— Самюъл ми каза, че правиш за мишките ковчези от балзово дърво. На мен не ми трябват.

— Смениха темата на конкурса — каза той.

Сутринта Линдзи беше решила да отреже парче от хастара на роклята на Клариса и да я използва за диванчето за мишки.

— И каква е тя?

— Хайде да излезем навън? — Арти застана пред нея и препречи пътя и до приборите. — Линдзи изтърси той — конкурсът е за убийство.

Тя се вкопчи в подноса и се втренчи в него.

— Исках да ти кажа, преди да си прочела съобщението.

В столовата влезе Самюъл.

— Какво става?

Линдзи го погледна безпомощно.

— Тазгодишният конкурс е как да извършим перфектното убийство — отвърна Самюъл.

И двамата видяхме как тя трепна. Сърцето й се обърна. Но беше свикнала да се владее. Пукнатините в самообладанието й започнаха да се затварят и тя се стегна. Скоро щеше така да овладее това изкуство, че никой нямаше да е в състояние да разбере какво я вълнува. Беше способна да се изолира от целия свят, включително и от себе си.

— Добре съм — каза тя.

Но Самюъл знаеше, че това не е вярно.

С Арти я гледаха как се отдалечава.

— Опитах се да я предупредя — неуверено каза Арти.

След това се върна на масата си. Започна да рисува спринцовки за подкожни инжекции. Рисуваше ги една след друга. Химикалката му едва не разкъса салфетката, докато нанасяше щрихите, за да изобрази балсамиращата течност и да обозначи траекторията на трите капки, процеждащи се от иглата.

Когато си самотен, помислих си аз, е все едно дали си на земята или на небето.

— Можеш да убиеш човек, като го намушкаш, заколиш или застреляш — каза Рут. — Това е гадно.

— Права си — съгласи се Арти.

Самюъл беше отвел сестра ми настрани, за да поговорят, а Арти беше намерил Рут да седи на една от масите навън с големия си бележник.

— Трябва да имаш сериозна причина, за да убиеш — отбеляза Рут.

— Според теб кой го направи? — попита Арти, седнал на пейката с крака върху пречката на масата.

Рут седеше почти неподвижно, беше кръстосала крака и поклащаше напред-назад дясното си стъпало.

— Ти как разбра? — попита тя Арти.

— Баща ми ни каза — отвърна той. — Извика ни със сестра ми във всекидневната и ни накара да седнем.

— По дяволите. И какво ви каза?

— Първо, че по света стават ужасни неща и сестра ми моментално го прекъсна: „Виетнам“. Той замълча за момент, защото винаги спореха коя е причината за тази война. След това продължи: „Не, миличка, случват се ужасни неща и тук, край нас, с хора, които познаваме.“ А тя си помисли, че може би е станало нещо с една от нейните приятелки.

Рут усети една дъждовна капка.

— След това татко се разплака и каза, че едно малко момиче е било убито. Аз попитах кое е то. Мислех, че наистина става въпрос за момиченце, нали разбираш. По-малко от нас.

Наистина заваля и дъждовните капки заудряха по масата от секвоя.

— Да влезем ли вътре? — предложи Арти.

— Всички ще са там — отвърна Рут.

— Права си.

— Хайде да останем тук и да се намокрим.

Постояха така известно време, гледаха дъжда и слушаха шума от капките, падащи по листата на дърветата.

— Знаех, че тя е мъртва. Почувствах го — каза Рут. — След това прочетох във вестника на татко и се убедих окончателно. В началото не споменаваха името й. Пишеше само „четиринадесетгодишно момиче“. Помолих татко да ми даде страницата от вестника, но той отказа. Обаче после разбрах, защото следващата седмица само тя и сестра й отсъстваха от училище.

— Чудя се кой ли е казал на Линдзи? — каза Арти. Дъждът се усили и той се мушна под масата. — Ще станем вир-вода — извика той.

После дъждът спря така внезапно, както беше започнал. Слънчевите лъчи си пробиха път през клоните на дърветата. Рут погледна нагоре и каза едва чуто:

— Мисля, че тя ни чува.

Всички участници в срещата вече знаеха коя е сестра ми и как съм умряла.

— Представи си, че те пробождат с нож — каза някой.

— Не, благодаря.

— Според мен е страхотно.

— Само си помисли — сега тя е известна.

— Не е това начинът. Предпочитам да спечеля Нобелова награда.

— Знае ли някой каква е искала да стане?

— Иди питай Линдзи.

Започнаха да изброяват всички свои близки, които бяха починали.

Баба, дядо, вуйчо, леля. Някои бяха загубили майка или баща, по-рядко брат или сестра, отнесени в гроба твърде млади от някакво заболяване — от сърце, левкемия или трудна за произнасяне болест. Но не познаваха някой, който да е бил убит. Сега познаваха мен.

Линдзи и Самюъл лежаха прегърнати под една стара, излязла от употреба гребна лодка.

— Вече съм добре — каза тя. Очите й бяха сухи. — Мисля, че Арти се опита да ми помогне.

— Да не говорим повече за това, Линдзи. Нека просто да полежим тук и да почакаме нещата да се успокоят.

Гърбът на Самюъл беше подгизнал. Той притисна по-плътно сестра ми към себе си, за да я предпази от летния дъжд. Дъхът им затопли малкото пространство под лодката. Той дишаше все по-учестено и въпреки волята му, пенисът му все повече се втвърдяваше.

Линдзи сложи ръката си отгоре.

— Извинявай, аз… — каза той.

— Готова съм — отвърна сестра ми.

На четиринадесет години сестра ми се понесе към място, където аз никога не съм била. Най-съкровената част от моето тяло беше изпълнена с ужас и кръв, в нейната се отвориха светли прозорци.

„Как да извършим перфектното убийство“ беше стара игра тук, на небето. Аз винаги избирах ледени висулки — оръжие, което се стопява и не оставя следи.

[1] Американски балетист и хореограф, р.1934 г. — Б.ред. ↑

[2] Джон Кенет Гълбрайт (1908–2006 г.) — водещ американски икономист от канадски произход, професор в университетите „Харвард“ и „Принстън“. — Б.ред. ↑

[3] Рибата е един от символите на християнството. — Б.ред. ↑

Единайсета глава

Когато баща ми се събуди в четири сутринта, в къщата беше тихо. Мама спеше до него и леко похъркваше. Брат ми, единственото дете у дома след заминаването на сестра ми, спеше дълбоко завит през глава. Татко му се възхищаваше, че има такъв здрав сън — също като мен. Когато все още бях жива, с Линдзи се забавлявахме, като пляскахме с ръце, изпускахме книги или дори удряхме капаци на тенджери, за да видим дали Бъкли ще се събуди.

Преди да излезе, баща ми мина през стаята на Бъкли, за да се убеди, че спи и да усети топлия му дъх на ръката си. След това облече екипа си за джогинг и обу маратонките си. Накрая сложи каишката на Холидей.

Почти виждаше дъха си в студената утрин. Сякаш беше все още зима и сезоните не бързаха да продължат своя кръговрат.

Под претекст, че разхожда кучето, той често минаваше край дома на мистър Харви и забавяше съвсем леко крачка. Това го забелязвах само аз, както и мистър Харви, ако беше буден. Татко беше убеден, че ако се оглежда внимателно, ще открие някакви улики — по касите на прозорците, по боядисаните в зелено дъски или на алеята за коли, край която имаше два големи варосани камъка.

Към края на лятото на 1974 г. по моя случай все още нямаше никакво развитие. Не намериха труп. Не откриха убиеца. Нямаше нищо.

Татко често си спомняше за думите на Руана Сингх: „Когато се убедя, че е той, ще намеря таен начин да го убия.“ Не беше разказал за това на Абигейл, защото щеше да я уплаши и тя сигурно щеше да сподели с някого, най-вероятно с Лен.

От деня, в който се видя с Руана Сингх и завари инспектора да го чака, когато се прибра у дома, имаше чувството, че мама възлага прекалено много надежди на полицията. Ако кажеше нещо, което не съвпадаше с версията на следствието — по-точно с липсата на такава — мама незабавно отхвърляше идеята на баща ми с думите: „Лен казва, че това нищо не означава.“ Или: „Работа на полицията е да разбере какво се е случило.“

Защо, питаше се баща ми, хората вярват толкова много на полицаите? Защо не се доверяват на интуицията си? Знаеше, че убиецът е мистър Харви. Но Руана беше наблегнала върху думите „когато се убедя“. Според буквата на закона това, че дълбоко в душата си татко знаеше кой е убиецът ми, не беше неопровержимо доказателство.

Израснах в къщата, където съм се родила. Както и дома на мистър Харви, тя приличаше на кутийка и по тази причина изпитвах отчаяна завист, когато ходех на гости. Мечтаех си за еркерни прозорци, куполи, балкони и мансардна спатия със скосен таван. Представях си клонести дървета в двора, по-високи и по-силни от хората, ниши под стълбите и жив плет, толкова гъст, че да можеш да пропълзиш и да се скриеш в него. На моето небе имаше веранди и вити стълби, прозорци с первази от ковано желязо и кула с камбана, която биеше на всеки час.

Познавах къщата на мистър Харви като петте си пръста. На пода в гаража му бях оставила топло петно, което после изстина. Беше донесъл в дома си кръвта ми, полепнала по дрехите и кожата му. Познавах банята. Сравнявах я с нашата баня, която мама се постара да украси в чест на късното раждане на Бъкли, като с помощта на шаблон нарисува бойни кораби в горната част на розовите стени. У мистър Харви банята и кухнята бяха безупречно чисти. Санитарният фаянс беше жълт, а плочките на пода — зелени. Нямаше отопление. В нашата къща на втория етаж бяха стаите на Линдзи, на Бъкли и моята, а в неговата горе нямаше почти нищо. Понякога сядаше там на един стол с права облегалка и гледаше през прозореца училището или пък слушаше звуците от репетициите на училищния оркестър, долитащи през полето. Но по-голямата част от времето си прекарваше на първия етаж, в кухнята, където строеше куклени къщи, във всекидневната, слушайки радио или когато похотта се надигнеше в него, скицирайки землянки и шатри.

От няколко месеца никой не го беше безпокоил с въпроси за мен. Само понякога някоя патрулна кола забавяше ход, минавайки край дома му. Беше достатъчно умен, за да не промени навиците си. Ходеше в гаража и проверяваше пощенската си кутия по същото време, както и преди.

Имаше няколко будилника, които звъняха по различно време. Единият го подсещаше да вдигне щорите на прозорците, другият — да ги спусне. Под час светваше или гасеше лампите в къщата. Когато някое дете идваше да му продаде шоколад, набирайки средства за училищно мероприятие, или да го попита дали иска да се абонира за „Ивнинг Бюлетин“, той се държеше любезно, но делово и гледаше да не привлича внимание.

Пазеше за спомен разни предмети, които често разглеждаше и това го успокояваше. Бяха най-обикновени неща: сватбен пръстен, запечатан плик с писмо, токче от обувка, чифт очила, гума във формата на герой от анимационен филм, шишенце парфюм, пластмасова гривна, моят амулет с емблемата на Пенсилвания, кехлибареният медальон на майка му. Вадеше ги късно през нощта, когато беше сигурен, че нито пощальонът, нито някой съсед ще почука на вратата му. Броеше ги, сякаш бяха зърна на молитвена броеница. Вече не помнеше някои от имената на притежателите им. Но аз знаех имената на всички. Токчето от обувка беше на едно момиче на име Клеър, от Нътли, Ню Джърси, която беше прилъгал да влезе отзад във фургона. Беше по-малка от мен. (Утешавах се с мисълта, че аз не бих влязла във фургон и че отидох в землянката само защото ми беше любопитно да видя как е укрепена, за да не се срути.) Беше откъртил токчето й, преди да я пусне. Нищо не й беше направил. Просто я беше вкарал във фургона и беше събул обувките й. Тя се беше разплакала и риданията й се забиваха в мозъка му като бургия. Той я умоляваше да спре, да си тръгне боса и да не казва на никого, а той щеше да задържи обувките й. Но тя не го бе послушала и бе продължила да плаче. Той се беше мъчил да откърти един от токовете с помощта на джобното си ножче и тогава някой почука на вратата. Чуха се мъжки гласове, една жена изкрещя, че ще извика полиция. Мистър Харви отвори вратата.

— Какво, за Бога, правиш с това дете? — извика един от мъжете.

Другите подхванаха момичето, което с писъци изскочи от фургона.

— Опитвам се да поправя обувката й.

Момичето бе изпаднало в истерия, но мистър Харви беше запазил самообладание. Но Клеър бе забелязала това, което впоследствие видях и аз — страшния му поглед и неизразимото му желание, което можеше да бъде задоволено само от нашата смърт.

Мъжете и жената бяха объркани, те не бяха видели онова, което видяхме аз и Клеър. Мистър Харви бе подал обувките на един от мъжете и се бе сбогувал. Но токчето беше останало у него. Обичаше да го държи и да го търка с палеца и показалеца — действаше му успокоително.

* * *

Знаех къде е най-тъмното място в нашата къща. Вмъквах се вътре и се хвалех на Клариса, че съм стояла там цял ден, но всъщност оставах не по-дълго от четиридесет и пет минути. Това беше нещо като шахта в мазето ни. На светлината на фенерчето се виждаха тръби и тонове прах. Нямаше нищо друго. Нямаше и буболечки. Мама, типично в нейния стил, пръскаше с инсектициди, ако видеше дори и една мравка.

След като единият будилник му напомнеше да спусне щорите другият да угаси повечето лампи, защото всички наоколо вече спяха, мистър Харви слизаше в мазето. Там нямаше никакви пролуки, през които някой би могъл да види отвън светлината и после да говори, че е правил нещо странно. Когато ме уби, вече му беше омръзнало да влиза в шахтата, но все още обичаше да слиза в мазето и да седи в люлеещия се стол, загледан в тъмния отвор, който започваше от средата на стената и стигаше до дъските на кухненския под. Често се унасяше в сън там. Така беше и сутринта, когато в четири часа татко мина покрай зелената къща.

Джо Елис беше гаден садист. Щипеше ни с Линдзи под водата, докато плувахме в басейна. Ненавиждахме го и даже започнахме да отказваме поканите за водни партита заради него. Имаше куче, което непрекъснато влачеше без никаква жал след себе си. Беше малко кученце и не можеше да тича много бързо, но Елис изобщо не го беше грижа. Удряше го и го вдигаше за опашката, а то квичеше от болка. Един прекрасен ден кученцето изчезна. Същото се случи и с една котка, която го бяха видели да измъчва. После почнаха да изчезват и други животни от квартала.

Това, което открих, проследявайки погледа на мистър Харви, втренчен в отвора на шахтата, бяха точно тези животни, изгубени преди повече от година. Хората си мислеха, че те вече не изчезват, щото Елис беше изпратен от родителите си във военно училище, пускаха домашните си любимци сутрин и те се прибираха вечерта. Не им трябваше друго доказателство за неговата вина. Никой не можеше да си представи какви зловещи наклонности обладава човекът в зелената къща. Той посипваше телата на котките и кучетата с негасена вар и от тях оставаха само кости. Когато броеше костите, забравяше за запечатаното писмо, сватбения пръстен, шишенцето с парфюма. С последни сили се опитваше да потисне непреодолимото желание да се качи на горния етаж в тъмното, да седне на стола с правата облегалка и да гледа към училището, представяйки си телата на момичетата, чиито гласове долитаха на вълни по време на футболните мачове, или да наблюдава автобусите, които возеха децата от основното училище и спираха две къщи по-надолу. Веднъж дълго наблюдава Линдзи, единственото момиче в отбора по футбол, което тичаше в сумрака из квартала заедно с момчетата.

Най-трудно ми беше да осъзная, че всеки път той се опитваше да се възпре. Беше убивал животни, само и само да не отнеме живота на дете.

Наближаваше август. Лен искаше да установи някакви разумни граници както заради себе си, така и заради татко. Баща ми непрекъснато звънеше в участъка и досаждаше на полицаите, с което не помагаше на разследването, а само настройваше всички против себе си.

Последната капка, която преля чашата, беше едно негово обаждане през първата седмица на юли. Джек Салмън подробно описал на дежурния полицай как при сутрешната му разходка кучето спряло пред къщата на мистър Харви и започнало да вие. Салмън опитал какво ли не, за да го накара да тръгне — докладва дежурният — но кучето не помръдвало от мястото си и продължавало да вие. В участъка веднага му намериха прякор: „Шерлок Холмс с Баскервилското куче“.

Лен стоеше на площадката пред къщата ни, допушвайки цигарата си. Беше още рано, въздухът беше по-влажен отколкото предишния ден. Прогнозата за времето беше за дъжд с гръмотевици през цялата седмица, което не беше рядкост по тези места, но в момента Лен усещаше влагата като лепкава пот по тялото си. Това беше последното посещение в дома на родителите ми, което направи, без да се притеснява.

Отвътре се чу женски глас, който си тананикаше. Угаси цигарата си на цимента под живия плет и хвана тежкото месингово чукче. Вратата се отвори още преди да е почукал.

— Усетих миризмата на цигарата ти — каза Линдзи.

— Ти ли тананикаше?

— Нали знаеш, че пушенето убива.

— Баща ти вкъщи ли е?

Линдзи му направи път да влезе.

— Тате! — провикна се тя. — Лен те търси.

— Ти не беше ли заминала някъде? — попита я Лен.

— Току-що се върнах.

Сестра ми беше облечена с тениската за софтбол на Самюъл и чуждо долнище на анцуг. Мама й се скара, че не е върнала от лагера нито една своя дреха.

— Сигурен съм, че си липсвала на родителите си.

— Кой знае — каза Линдзи. — Може и да са били доволни, че не им се пречкам.

Лен знаеше, че е права. При предишното му посещение мама определено беше по-спокойна.

Линдзи каза:

— Бъкли те назначи за началник на полицейското управление в кукления град, който построи под леглото си.

— А, значи ме е повишил в длъжност.

Двамата чуха стъпките на татко по коридора на горния етаж, а след това умолителния глас на Бъкли. Линдзи знаеше, че баща ни не би му отказал нищо.

Татко и брат ми слязоха усмихнали по стълбите.

— Добре дошъл, Лен.

Двамата се здрависаха.

— Добро утро, Джек — отвърна Лен. — Как си, Бъкли?

Татко хвана Бъкли за ръка и го заведе при Лен, който му кимна учтиво.

— Чух, че си ме направил началник на полицейското управление — каза Лен.

— Да, сър.

— Не смятам, че заслужавам такава чест.

— Заслужаваш повече от всеки друг — сърдечно каза баща ми.

Беше му приятно, когато Лен Фенърман се отбиваше вкъщи.

При всяко негово идване се уверяваше, че между тях има единомислие, че не е сам и може да разчита на неговата подкрепа.

— Трябва да поговоря с баща ви, деца.

Линдзи отведе Бъкли в кухнята, като му обеща макарони за закуска. Самата тя си мислеше за напитката, наречена „Медуза“, с която я беше почерпил Самюъл: на дъното пияна вишна, после малко захар и отгоре джин, Самюъл и Линдзи се опитваха да изсмучат вишните през захарта и алкохола, от което устните им почервеняха, а главите им се завъртяха.

— Да извикам ли Абигейл? Искаш ли кафе или нещо друго?

— Джек — каза Лен. — Не съм дошъл, защото имам някакви новини. По-скоро обратното. Хайде да седнем.

Видях как татко и Лен се отправиха към всекидневната, която напоследък през повечето време беше пуста. Лен седна на края на един стол и изчака татко да се настани срещу него.

— Чуй ме, Джек — започна той. — Става въпрос за Джордж Харви.

Баща ми се оживи.

— А каза, че нямаш новини.

— Нямам. И трябва да ти кажа нещо от името на участъка и от мое име.

— Слушам те.

— Недей да звъниш повече на колегите за Джордж Харви.

— Но…

— Това е и моя лична молба. Нямаме никакви доказателства, които да го свързват със смъртта на Сузи. Виещите кучета и сватбените шатри не са доказателства.

— Знам, че е той — каза баща ми.

— Съгласен съм, че е странен, но това не значи, че е убиец.

— Откъде си толкова сигурен?

Лен Фенърман продължаваше да говори, но баща ми си мислеше единствено за думите на Руана Сингх, енергията, която усещаше, когато минаваше покрай къщата на мистър Харви, ледената студенина, която лъхаше от този човек. Непроницаемият съсед беше единственият човек на света, който би могъл да ме убие. Аргументите на Лен още повече затвърдиха убеждението му.

— Значи прекратявате разследването?

Линдзи стоеше на прага на вратата, точно както в деня, когато Лен и един униформен полицай донесоха шапката ми със звънчета. Тя имаше същата. Този ден сестра ми прибра нейната в една кутия със стари кукли и я скри на дъното на гардероба си. Не искаше мама някога пак да чуе звука на малките звънчета.

Пред нея беше нашият баща, чието сърце ни държеше заедно. Държеше ни здраво, отчаяно. Вратите на сърцето му се отваряха и затваряха подобно на клапите на музикален инструмент, по които пробягват невидими пръсти и изведнъж се разнася прекрасна мелодия и ни обгръща топлина. Линдзи пристъпи напред.

— Здравей отново, Линдзи — каза Лен.

— Детектив Фенърман.

— Тъкмо казвах на баща ти…

— … че се отказвате.

— Ако имахме основателна причина да го подозираме…

— Значи сте прекратили случая? — попита Линдзи. Говореше така, сякаш беше съпругата на татко и едновременно с това най-голямото, най-отговорното му дете.

— Искам просто да знаете, че проверихме всички възможни следи.

Татко и Линдзи чуха мама, а аз я видях. Слизаше по стълбите. В това време Бъкли изхвърча от кухнята и с все сила се бухна в краката на баща ми.

— Лен — каза мама и загърна по-плътно хавлиения си халат. — Джек предложи ли ти кафе?

Татко гледаше ту нея, ту Лен Фенърман.

— Полицията бие отбой — обади се Линдзи, прегърна Бъкли нежно през раменете и го притегли към себе си.

— Отбой? — попита Бъкли. Той винаги повтаряше новите думи и ги въртеше в устата си като бонбон, за да усети вкуса им.

— Какво?

— Детектив Фенърман е дошъл, за да каже на татко да спре да им досажда.

— Линдзи — обади се Лен. — Не съм казал точно това.

— Няма значение — каза тя.

Искаше й се да се пренесе отново в лагера на младите таланти, където светът се въртеше единствено около нея и Самюъл, а може би и Арти, спечелил в последния момент наградата за перфектно убийство с идеята за оръжие да бъде използвана ледена висулка.

— Ела, татко — каза тя.

За баща ми постепенно всичко си дойде на мястото. Това, което видя, нямаше нищо общо с Джордж Харви или с мен. Прочете го в очите на майка ми.

Тази вечер, както все по-често се случваше напоследък, татко стоя до късно сам в кабинета си. Не можеше да повярва, че светът край него рухва. Може би това не беше толкова неочаквано след удара, който му нанесе моята смърт. „Чувствам се така, сякаш ме залива лавата на изригнал вулкан“, написа той в бележника си. „Според Абигейл Лен Фенърман е прав за Харви.“

Докато пишеше, пламъкът на свещта до прозореца потрепваше и въпреки настолната лампа това го разсейваше. Облегна се на стария дървен стол, останал още от годините му в колежа, и чу успокоителното скърцане на дървото под него. Вече не се справяше със задълженията си във фирмата. Всеки ден се взираше в колоните от безсмислени цифри, които трябваше да сравнява с подадените от компаниите суми. Обезпокоително често допускаше грешки и се страхуваше — много повече отколкото през първите дни след моето изчезване — че няма да може да изгледа останалите му две деца.

Стана и вдигна ръце над главата си, за да направи упражненията, които семейният ни лекар му бе препоръчал. Наблюдавах как тялото му се извива странно и неестествено за разлика отпреди. Би могъл да стане танцьор, вместо бизнесмен. Би могъл да танцува на Бродуей заедно с Руана Сингх.

Изключи настолната лампа и сега стаята се осветяваше само от горящата свещ.

Настани се в зеленото си кресло, където сега се чувстваше най-удобно. Често го виждах да заспива в него. Стаята се превръщаше в укритие, креслото — в майчина утроба, а аз стоях на стража. Гледаше втренчено пламъка на свещта и размишляваше какво да прави. Спомни си как се опита да докосне майка ми, а тя се отдръпна от него в другия край на леглото. Но в присъствието на полицая тя сякаш разцъфтяваше.

Загледа се в призрачното отражение на горящата свещ, потрепващо в прозореца. Докато се взираше в истинския пламък и неговия дух, той се унесе в дрямка, накъсана от мислите, вълненията и събитията от изминалия ден.

Беше вече почти заспал, когато и двамата видяхме едно и също нещо — друга светлина. Навън.

От това разстояние приличаше на светлината на фенерче. Един бял лъч се движеше през моравите на къщите в квартала в посока към училището. Татко започна да го наблюдава. Минаваше полунощ, но луната не беше така ярка, както обикновено и дори очертанията на дърветата и сградите се различаваха трудно. Мистър Стед, който имаше навик вечер да кара велосипеда си с един фар отпред, никога не би минал през тревата на съседите си. Освен това беше прекалено късно за него.

Както си седеше в зеленото кресло, татко се наведе напред и видя, че светлината на фенерчето се придвижва към царевичната нива.

„Мерзавец“, прошепна той. „Мръсен убиец.“

Бързо метна ловджийското си яке, което извади от дрешника в кабинета си. Не го беше обличал от едно злополучно ходене на лов преди десет години. От шкафа в хола на долния етаж взе бейзболната бухалка, която беше купил за Линдзи, преди тя да се запали по футбола.

Първо угаси лампата на верандата, която оставяха да свети за мен всяка вечер. Въпреки че бяха минали осем месеца, откакто полицията каза, че няма надежда да ме открият жива, сърце не им даваше да я гасят. После татко пое дълбоко дъх и хвана дръжката на вратата.

Отвори и се озова на тъмната веранда. След миг беше в двора. Стиснал бейзболната бухалка в ръка, той зашепна: „таен начин да го убия“.

Прекоси предния двор, след това улицата и се озова в двора на семейство О’Дуайър, където за пръв път беше видял светлината. Мина покрай неосветения плувен басейн и ръждясалите люлки. Сърцето му биеше лудо, но не чувстваше нищо. В главата му се въртеше една-единствена мисъл: Джордж Харви никога повече няма да убива малки момичета.

Стигна до футболното игрище. Навътре в царевичната нива мъждееше слаба светлина. Това не беше районът, който вече познаваше наизуст — ограден с въже, разчистен, претърсен и разровен с булдозер. Беше вдясно от игрището. Стисна бейзболната бухалка по-здраво. За миг го обхвана съмнение за онова, което се канеше да направи, но колебанието премина.

Вятърът му помагаше. Духаше в гърба му, откъм стадиона, развяваше крачолите на панталоните му и го тласкаше напред. Всичко отстъпваше пред него. Навлезе в царевичната нива, без да изпуска от поглед светлината пред себе си, а свистенето на вятъра заглуши стъпките му и шума от прекършените стебла.

В ума му се въртеше плетеница от несвързани спомени — шумът на детските ролери по тротоара, миризмата на тютюна от лулата на баща му, усмивката на Абигейл в деня на запознанството им, която проникна като лъч в сърцето му. След това светлината изчезна и всичко потъна в мрак.

Направи още няколко крачки и спря.

— Знам, че си тук — каза той.

Исках да го предупредя, да наводня царевичната нива, да запаля огньове, за да я осветя, да изпратя буря, градушка и порой от цветя. Но в своето небесно заточение аз можех единствено да го наблюдавам.

— Дошъл съм за теб — каза баща ми с треперещ глас. Сърцето му бумтеше, кръв изпълваше гърдите му, стегнати като в менгеме, горещият му дъх изгаряше дробовете му, единствено адреналинът му даваше сила да продължи. Усмивката на мама изчезна от съзнанието му и на нейно място се появи моята.

— Всички спят — каза баща ми. — Тук съм, за да приключа с това.

После чу хленчене. Исках да насоча надолу прожектор, макар и неумело, както правехме в училищния театър, но невинаги улучвахме точното място на сцената. Той щеше да освети хлипащо момиче, превито на две, което въпреки сините очни сенки и модните си каубойски ботуши от „Бейкърс“ беше подмокрило гащите. Беше си все още дете.

Тя не разпозна изпълнения с омраза глас на баща ми.

— Брайън? — изрече Клариса с треперлив глас. — Брайън?

Тя изправи пред себе си надеждата като щит.

Баща ми пусна бухалката и тя падна на земята.

— Ей? Кой е там?

Брайън Нелсън, това върлинесто бостанско плашило, паркира корветата на по-големия си брат на училищния паркинг. Той обикновено закъсняваше за час и дремеше на чина или на масата в столовата, но винаги се оживяваше, когато някое момче разлистваше „Плейбой“ или пък наблизо минаваше секси мадама. И никога не би проспал вечер като тази, когато в царевичната нива го чакаше момиче. Но не бързаше особено. Вятърът — надежден съучастник и прикритие за това, което беше намислил, свиреше в ушите му.

Брайън се отправи към нивата с грамаден фенер в ръка, взет изпод мивката, където майка му държеше опаковани някои неща от първа необходимост в случай на бедствие. В този момент чу воплите на Клариса, за които по-късно каза, че били виковете за помощ.

Сърцето на баща ми тежеше като камък в гърдите му, докато тичаше и се препъваше към мястото, откъдето се чуваха риданията на момичето. Клариса! Глуповатата приятелка на Сузи. С грим и тропически загар, дъвчеща превзето филии с конфитюр.

В тъмнината се блъсна в нея и я събори на земята. Писъкът й нахлу в ушите му, проникна в него и рикошира вътре в тялото му.

— Сузи! — изкрещя татко.

Брайън чу името ми и хукна през царевичната нива с всичка сила. Не му остана и следа от сънливост. Фенерът в ръката му подскачаше нагоре-надолу и за миг в светлината му се мерна мистър Харви. Никой, освен мен не го забеляза. Лъчът освети гърба му, когато той се сви сред високите стебла, ослушвайки се за следващия вопъл.

Но после светлината попадна върху баща ми. Брайън го издърпа от Клариса и започна да го удря с фенера по главата, по гърба, по лицето. Баща ми викаше, плачеше и стенеше.

В един момент Брайън видя бухалката.

Аз се блъсках в непоклатимите граници на моето небе. Исках да отида при татко, да го вдигна и да го отведа със себе си.

Клариса побягна, Брайън замахна с бухалката. Очите им се срещнаха, баща ми едва дишаше.

— Копеле такова! — Брайън беше пребледнял от чувството за вина.

Чувах стоновете в пръстта. Чувах името си. Имах чувството, че усещам вкуса на кръвта по лицето на татко в устата си. Исках да протегна ръка и да прокарам пръсти по разцепените му устни, да легна заедно с него в гроба си.

Но там, в моето небе, трябваше да се извърна. Затворена в моя идеален свят, аз не можех да направя нищо. Кръвта беше горчива на вкус. Изгаряща. Исках баща ми да не ме забравя нито за минута, винаги да ме обича. Но исках също така да се махне и да ме остави на мира. Оказана ми бе една нищожна милост. Върнах се в стаята, където зеленото кресло все още пазеше топлината на тялото му, и угасих свещта.

Дванайсета глава

Бях в болничната стая до него и го гледах как спи. Новината за случилото се през нощта се разнесе веднага.

Полицаите вече нямаха никакви съмнения, че мистър Салмън се е побъркал от скръб и е отишъл в царевичната нива да търси отмъщение. Тази теория се потвърждаваше от всичко, което знаеха за него — непрекъснатите му телефонни обаждания, маниакалната му идея, че съседът му е убиец, а също и посещението на детектив Фенърман, който по-рано същия ден бе съобщил на семейството, че разследването на убийството е стигнало до задънена улица. Нямаше нищо, за което да се хванат. Не бе намерен и трупът.

Наложи се хирургът да оперира коляното на баща ми и да му постави изкуствена капачка, което отчасти щеше да обездвижи ставата. Наблюдавах операцията и си мислех, че тази работа много прилича на шев и кройка и се надявах лекарят да е по-сръчен от мен. В часовете по домашна икономика никак не ме биваше в ръцете. Така и не научих кое краче на машината е за зашиване на ципове и кое за тропоска.

Но хирургът беше опитен и търпелив. Докато си миеше ръцете, една сестра му разказа подробно историята на баща ми. Спомни си, че беше чел във вестниците за случая. Беше на годините на татко и също имаше деца. Полазиха го тръпки, докато си слагаше ръкавиците. Колко си приличаха с този мъж. И в същото време колко бяха различни.

Една луминесцентна лампа, монтирана над леглото на баща ми, жужеше в почти тъмната болнична стая. Когато сестра ми влезе в стаята, светеше единствено тя.

Събудени от воя на полицейските сирени, мама, сестра ми и брат ми слязоха от спалните си в кухнята.

— Иди да събудиш баща си — каза мама на Линдзи. — Не мога да повярвам, че може да спи при този шум.

Сестра ми се качи горе. Вече всички знаеха къде да го търсят. През последните шест месеца за легло му служеше зеленото кресло в кабинета.

— Татко го няма! — извика сестра ми. — Не е тук. Мамо! Мамо! Татко го няма! — За миг Линдзи отново беше изплашено малко дете.

— По дяволите! — извика мама.

— Мами? — обади се Бъкли.

Линдзи се втурна в кухнята. Мама беше с лице към печката и правеше чай. Дори и в гръб си личеше колко изопнати са нервите й.

— Мамо — каза Линдзи. — Трябва да направим нещо.

— Не разбираш ли…? — започна мама и замълча за миг. В ръката си държеше кутия „Ърл Грей“.

— Какво?

Майка ми остави чая, включи печката и се обърна. Видя, че Бъкли се е сгушил в сестра ми и си смуче палеца.

— Тръгнал е след онзи човек и си е навлякъл неприятности.

— Трябва да го потърсим, мамо. Трябва да го намерим и да му помогнем.

— Не.

— Мамо, трябва да помогнем на татко.

— Бъкли, веднага си извади палеца от устата!

Уплашен от тона й, брат ми се разрева. Сестра ми го прегърна и го притисна до себе си. После погледна към мама и заяви:

— Отивам да го търся!

— Никъде няма да ходиш! Той ще си дойде. Това не е наша работа.

— Мамо, ами ако е ранен?

Бъкли престана да плаче и само въртеше очи ту към майка ми, ту към сестра ми. Знаеше какво е да си ранен и разбираше какво значи някой да го няма.

Мама изгледа многозначително Линдзи.

— Въпросът е приключен. Или ще чакаш горе в стаята си, или оставаш тук с мен. Изборът е твой.

Линдзи онемя. Не сваляше очи от мама. Искаше да избяга, да изтича до царевичната нива, където беше татко, където бях аз, където — тя го почувства изведнъж — биеше сърцето на цялото ни семейство. Но топлината на вкопчилия се в нея Бъкли я възпря.

— Бъкли — каза му тя, — хайде да се качим горе. Можеш да спиш в моето легло.

Брат ми беше започнал да осъзнава, че ако се отнасят с теб особено мило, значи е станало нещо страшно.

След като позвъниха от полицията, мама веднага отиде до гардероба в коридора.

— Ударили са го с нашата бейзболна бухалка — каза тя, грабвайки палтото, ключовете и червилото си.

Сестра ми се почувства по-самотна от всякога, но в същото време натоварена с по-голяма отговорност. Бъкли не можеше да остане сам, а тя дори не можеше да шофира. Освен това всичко беше пределно ясно. Мястото на жената е до съпруга й, нали?

Когато сестра ми най-после се свърза с майката на Нейт — случилото се в царевичната нива беше разбудило целия квартал — вече имаше план. Следващият, на когото звънна, беше Самюъл. Преди да е минал и час, майката на Нейт дойде да вземе Бъкли, а Хал Хеклър пристигна с мотоциклета си и спря пред къщи. Всяко друго момиче щеше да бъде на седмото небе от щастие да се вози за пръв път на мотоциклет, при това притискайки се до такъв красавец като по-големия брат на Самюъл, но в този момент Линдзи мислеше единствено за татко.

Когато влезе в болничната стая, мама я нямаше. Бяхме само татко и аз. Тя се приближи до леглото и тихо заплака.

— Татко? — попита тя — Добре ли си, татко?

Някой открехна вратата. Беше Хал Хеклър, висок и хубав млад мъж.

— Линдзи — каза той. — Когато решиш да си тръгнеш, да знаеш, че те чакам във фоайето.

Тя се извърна към него и той видя сълзите й.

— Благодаря ти, Хал. Ако видиш мама…

— Ще й кажа, че си тук.

Линдзи взе ръката на татко и се вгледа в лицето му за някакви признаци на живот. Сестра ми съзряваше пред очите ми. Чувах я как тихичко шепне думите на една песничка, която той ни пееше, преди да се роди Бъкли:

Камъчета, кости,

сняг и скреж;

семе, бобче, таралеж.

Пътечки, вейки и много целувки,

татко тъгува за нежни милувки!

Чии ли? На своите две жабчета принцеси.

Те знаят, а вие знаете ли къде са?

Много ми се искаше баща ми да се усмихне, но той беше все още под влияние на наркозата и се бореше с кошмарите в своя полусън. Упойката сякаш беше закотвила съзнанието му с оловни тежести. Като восъчна капсула го беше затворила в благословеното минало, където нямаше мъртво дете, нямаше изкуствена капачка на коляното, нямаше и сладка дъщеря, която да му шепне стихчета.

— Когато мъртвите освободят живите — каза ми Франи, — тогава живите могат да продължат нататък.

А мъртвите? — попитах я аз. — Какво ще правим ние?

Тя не ми отговори.

Лен Фенърман тръгна за болницата веднага след като му се обадиха по телефона. Диспечерът му предаде, че го търси Абигейл Салмън.

Баща ми беше в операционната, а майка ми крачеше напред-назад край стаята на сестрите. Пристигна, навлякла шлифера си направо върху тънката лятна нощница и нахлузила износените си обувки без ток, с които ходеше по двора. Беше с разпусната коса и по пътя не успя да намери ластиче нито в джобовете, нито в чантата си, за да я прибере. Спря на неосветения паркинг, погледна лицето си и машинално сложи яркочервено червило на устните си.

Поуспокои се, когато видя Лен да се задава по дългия бял коридор.

— Абигейл — каза той, когато я наближи.

— О, Лен.

Не знаеше какво друго да му каже. Самото му име прозвуча като въздишка на облекчение. За останалото не бяха необходими думи.

Медицинските сестри тактично извърнаха глави, когато видяха ръцете на мама и Лен да се докосват. Направиха го по навик, машинално, но все пак усетиха, че жената не е безразлична към този мъж.

— Да поговорим във фоайето — предложи Лен и поведе мама надолу по коридора.

Докато вървяха, тя му каза, че баща ми е в операционната зала, а той й обясни какво е станало в царевичната нива.

— Явно е взел момичето за Джордж Харви.

— Помислил е Клариса за Джордж Харви? — изумена, мама спря на няколко крачки от фоайето.

— Било е тъмно, Абигейл. Мисля, че е видял само светлината от фенерчето й. Нямаше полза от днешното ми посещение. Той е убеден във вината на Харви.

— Клариса добре ли е?

— Има само няколко одрасквания. Промиха ги и я пуснаха да си върви вкъщи. Беше изпаднала в истерия. Плачеше и пищеше. Ужасно съвпадение — нали е била приятелка на Сузи.

Хал почти беше задрямал в един тъмен ъгъл на фоайето, подпрял крака на каската, която беше взел за Линдзи. Размърда се, като чу, че някой говори.

Бяха майка ми и ченгето. Хал отново се отпусна на стола и наведе глава, за да скрие лицето си с дългата си до раменете коса. Беше сигурен, че мама не го помни.

Но тя позна якето, с което Самюъл беше идвал у дома, и за момент си помисли: Самюъл е тук. После си каза: Не, това е брат му.

— Да седнем тук — каза Лен и посочи редицата столове за посетители в другия край на фоайето.

— Предпочитам да се движим — отвърна мама. — Лекарите казаха, че ще имат някакъв резултат най-рано след час.

— Къде да отидем?

— Имаш ли цигари?

— Знаеш, че винаги имам — каза Лен с виновна усмивка. Искаше да погледне в очите й, но погледът й се рееше някъде надалеч. Искаше му се да протегне ръка и да върне тези очи към настоящето, към реалността, да ги обърне към себе си.

— Да излезем навън.

Недалеч от стаята на баща ми намериха една врата, която водеше към тесен бетонен балкон, където се намираше агрегатът на климатика. Шумът и горещият въздух, който излизаха от него, ги обвиха като капсула. Пушеха и се гледаха, без да откъсват поглед един от друг.

— Как почина жена ти? — попита мама.

— Самоуби се.

Косата скриваше почти изцяло лицето на майка ми и наблюдавайки я, аз се сетих как кокетираше Клариса. Начинът, по който се държеше, когато влизахме в търговския център и наоколо имаше момчета. Смееше се прекалено високо и ги стрелкаше с очи, за да се убеди, че е привлякла вниманието им. Бях поразена и от алените устни на мама, към които поднасяше цигарата си и след това издухваше дима на тънки струйки. Бях я виждала такава преди само веднъж — когато направих онази снимка. Това не беше нашата майка.

— Защо се е самоубила?

— Непрекъснато си задавам този въпрос, когато не съм зает с други неща, като убийството на дъщеря ти.

На лицето на майка ми се появи странна усмивка.

— Повтори го.

— Кое по-точно? — Лен я погледна и едва се сдържа да не проследи с пръсти очертанията на устните й.

— За убийството на дъщеря ми — каза мама.

— Абигейл, добре ли си?

— Никой не го изрича на глас. Дори съседите. Всички използват думите „ужасна трагедия“ или нещо подобно. Просто исках някой да го каже направо. Да го произнесе на висок глас. Сега съм готова за това. За разлика отпреди.

Тя хвърли цигарата си, без да я изгаси, и обхвана с ръце лицето на Лен.

— Кажи го!

— Убийството на дъщеря ти.

— Благодаря ти.

И аз видях как тези гладки червени устни преминаха през невидимата линия, която разделяше мама от останалия свят. Тя придърпа Лен към себе си и бавно го целуна по устата. Отначало той се поколеба. Тялото му се напрегна и му казваше НЕ, но това НЕ постепенно се разми и отслабна и беше всмукано в решетката на жужащия до тях климатик. Мама разкопча шлифера си. Той сложи ръка върху тънката, прозрачна материя на лятната й нощница.

Желаеше ли нещо, мама беше неустоима. Като дете я виждах как въздейства на мъжете. Когато влизахме в някой магазин за хранителни стоки, продавачите сами предлагаха да набавят продуктите от списъка й и след това да ги отнесат до колата. Подобно на Руана Сингх, тя се славеше като една от най-красивите майки в квартала. Нямаше мъж, който да не се усмихне, като я види. А ако му зададеше въпрос, сърцето му направо се разтапяше.

Но единствено татко можеше да я накара да се отпусне и да се развесели така, че от смеха и да ехти цялата къща.

Когато бяхме малки, татко работеше извънредно или пропускаше обедната си почивка, само и само да се прибере в четвъртък по-рано. Събота и неделя бяха „семейни дни“, а четвъртък беше „ден на мама и татко“. За Линдзи и мен това беше денят, в който трябваше да се държим възпитано: да не надничаме в спалнята им и да си играем кротко в другата половина на къщата — по-точно в работната стая на татко, където тогава той влизаше рядко.

В този ден мама се заемаше с приготовленията към два часа.

— Хайде в банята — казваше тя с такъв тон, все едно ни пращаше навън да си играем. В началото наистина беше като игра. И трите се втурвахме към стаите си, за да си облечем хавлиите. После се срещахме в коридора — три момичета — и мама, като най-голямата, ни хващаше за ръце и ни повеждаше към розовата баня.

По онова време тя ни разказваше митовете, които беше изучавала в колежа. Обичаше да ни разказва за Персефона и Зевс. Беше ни купила илюстровани книжки за скандинавските божества, които ни караха да сънуваме кошмари. Майка ми имаше магистърска степен по английски език и литература. Защитила я беше, след като се борила със зъби и нокти с баба Лин, за да продължи образованието си. Тогава все още кроеше планове да започне да преподава, когато със сестра ми пораснем достатъчно, за да може да ни оставя сами.

Сега онези мигове почти са се слели в ума ми, както и образите на всички богове и богини. Но си спомням добре как едно след друго, подобно на връхлитащи вълни, обстоятелствата я бяха лишили от живота, за който някога бе мечтала. Мислех си, че тъкмо аз, като нейно първородно дете, съм й отнела желаното бъдеще.

Мама изваждаше първо Линдзи от ваната и я подсушаваше, слушайки бърборенето й за патиците или порязания й пръст. След това идваше моят ред. Колкото и да се стараехме да не говорим, топлата вода като че ли ни опияняваше и ние със сестра ми разказвахме на мама всичко, което ни се струваше важно. Как момчетата ни дразнят, какво кученце имат съседите и защо не можем и ние да си вземем едно. Тя ни слушаше сериозно и внимателно, сякаш записваше в паметта си всичко като в стенографски бележник, за да може по-късно да го обмисли.

— Добре, първо най-важното — обобщаваше тя. — Което означава, че и двете трябва хубавичко да се наспите!

Помагах й да завием Линдзи. Стоях до леглото, а тя я целуваше по челото и отмяташе падналата на лицето й коса. Мисля, че точно тогава у мен се появи желанието да се съревновавам със сестра ми. Коя от нас мама ще целуне по-нежно и на коя ще отдели повече време след банята.

За щастие, аз винаги печелех. Когато сега обърна поглед назад, разбирам, че майка ми е започнала да се чувства самотна скоро след като сме се преместили в тази къща. И аз, като по-голяма, скоро станах най-близката й приятелка.

Бях още много малка, за да разбирам какво ми говори, но обичах да я слушам и думите й ми действаха като приспивна песен. Едно от най-хубавите неща за мен на небето е, че мога да се върна, да изживея отново тези моменти и да бъда с мама по начин, по който никога не съм била в детството си. Протягам ръка през границата, която ни разделя и хващам за ръка моята млада, самотна майка.

Ето какво беше казала тя на четиригодишната си дъщеря за Хубавата Елена: „Смела жена, но объркала живота си.“ За Маргарет Сангър[1]: „За нея са съдили по външността й, Сузи. Решили са, че щом прилича на сива мишка, няма да има кой знае какво влияние“.За Глория Стайнъм[2]: „Ужасно ми е неловко, но ми се иска да си беше оправила ноктите.“ За нашата съседка: „Глупачка с тесни панталони; потискана от самодоволен и ограничен съпруг; типична провинциалистка и клюкарка.“

— Знаеш ли коя е Персефона? — попита ме тя разсеяно един четвъртък.

Аз не отговорих. По това време се бях научила да мълча, когато ме отвеждаше в стаята ми. Сестра ми и аз можехме да говорим на воля, за каквото си искаме в банята, докато ни къпе и подсушава. Но в спалнята ми настъпваше часът на мама.

Тя свали хавлията и я закачи на една от колоните на леглото ми.

— Представи си, че съседката ни, мисис Таркинг, е Персефона — каза тя, като отвори чекмеджето на скрина и ми подаде пликчетата.

Винаги ми подаваше дрехите една по една, защото не искаше да ме притеснява. Отрано беше установила една моя особеност. Ако предварително знам, че трябва да завържа връзките на обувките си, не мога да си обуя чорапите.

— Облечена е с дълга бяла туника, която се спуска като чаршаф, надиплен на раменете й, но изработен от блестяща, ефирна материя, например коприна. Обута е със златни сандали и е заобиколена от факли, озаряващи всичко с ярките си пламъци…

Отиде до скрина да вземе фланелка и разсеяно я нахлузи през главата ми, вместо да ме остави да си я облека сама. Използвах случаите, когато мама се разприказваше, за да се държа отново като бебе. Не протестирах и не обяснявах, че съм пораснала и съм вече голямо момиче. В тези следобеди просто слушах тайнствените истории на мама.

Отметна купената от „Сиърс“ покривка и аз бързо се изтърколих в другия край на леглото до стената. Тя винаги поглеждаше часовника си и след това казваше: „Само за минутка.“ После събуваше обувките си и се мушваше до мен под завивките.

И двете като че ли се изгубвахме в един друг свят. Тя потъваше в своята история, а аз в мелодията на гласа й.

Разказваше ми за Деметра — майката на Персефона, или за Купидон и Психея, а аз я слушах, докато заспя. Понякога се събуждах от смеха на родителите ми в съседната стая или от звуците, които издаваха, докато правеха любов. Тогава лежах в полудрямка и слушах. Обичах да си представям, че лежа в топлия трюм на кораба, за който татко обичаше да ни чете, и че всички сме в океана, а вълните се плискат и леко ни люлеят. Смехът и приглушените стонове ме унасяха и аз отново заспивах.

Бях на десет години, а Линдзи на девет, когато тези половинчати бягства на мама от реалния свят приключиха. Цикълът й закъсня и тя предприе с колата съдбоносното си посещение при лекаря. Радостта и въодушевлението, които демонстрираше пред мен и сестра ми, не можеха да скрият, че дълбоко в душата й нещо се беше пропукало. Но аз бях дете и това не ме тревожеше. Грабнах усмивката й като нещо, което ми се полага, и се втурнах в страната на чудесата, където се вълнувах единствено от въпроса дали ще имам братче, или още една сестричка.

Ако бях по-внимателна, щях да забележа промяната. Но едва сега разбирам значението на признаците. Купищата с каталози за местните колежи, сборниците с митове, романите на Хенри Джеймс, Елиът и Дикенс бяха заменени с книгите на доктор Спок. След това се появиха наръчници по градинарство и готварство.

Когато трябваше да й избирам подарък за последния й рожден ден, два месеца преди смъртта ми, аз бях убедена, че най-подходящи за нея ще бъдат изданията „Дом и градина“ и „Съвети за добрата домакиня“. Когато разбра, че е бременна с третото си дете, тя издигна високи стени около жрицата на тайните в себе си. Но макар и потиснати, вместо да закърнеят, нейните въжделения набираха сила. Когато срещна Лен, те започнаха да напират да излязат навън, да чупят, да рушат и унищожават. Повикът на плътта им проправи път и мама се впусна напред, стъпвайки върху отломките.

Не ми беше лесно да гледам всичко това. Първата им прегръдка беше бърза, неумела, страстна.

— Абигейл — каза Лен. Беше я прегърнал през кръста под шлифера и ги разделяше единствено тънката нощница. — Помисли какво правиш.

— Уморих се да мисля — отвърна тя.

Вентилаторът на климатика развяваше косата й. Лен я погледна и затвори очи. Великолепна, опасна, неукротима.

— Съпругът ти…

— Целуни ме — прошепна тя. — Моля те.

Гледах как мама моли за снизходителност. Буквално летеше през времето, само и само да избяга от мен. И аз не бях в състояние да й попреча.

Лен притисна устни към челото й и затвори очи. Тя взе ръката му и я постави на гърдите си. После зашепна в ухото му. Знаех какво я тласка към него. Гняв, скръб, отчаяние. Животът, който беше загубила, избухна като ярка волтова дъга. Нуждаеше се от Лен, за да се освободи от мъртвата си дъщеря.

Докато се целуваха, той я притисна към стената. Мама се беше вкопчила в него така, сякаш целувката му щеше да й отвори пътя към нов живот.

* * *

На път за вкъщи след училище понякога спирах в края на моравата и гледах как мама коси тревата с косачката, заобикаляйки боровете. Спомнях си как си подсвиркваше сутрин, докато правеше чая, и как татко, прибирайки се в специалния им ден, й носеше букет от невени. Тогава лицето й сияеше от радост. Любовта им един към друг беше дълбока и всеобхватна. Без децата тя би могла да задържи тази любов, но с нашата поява мама започна постепенно да се отчуждава. За разлика от нея татко се привързваше все по-силно към нас.

Седнала до болничното легло на татко, Линдзи беше задрямала, но продължаваше да държи ръката му. Мама, разчорлена и раздърпана, мина покрай Хал Хеклър. Малко по-късно я последва и Лен. Хал усети, че помежду им се е случило нещо. Взе каската си и тръгна след тях по коридора.

Майка ми излезе от женската тоалетна, където се беше отбила за малко, и се отправи към стаята на татко. В този момент Хал я спря:

— Там е дъщеря ви — извика той.

Тя се обърна.

— Хал Хеклър — представи се той. — Братът на Самюъл. Бях на панихидата.

— А, да. Извинете. Не ви познах.

— Не е задължително да познавате всички.

Последва неловко мълчание.

— Линдзи ми се обади и аз я докарах тук преди час.

— Аха.

— Бъкли е при една съседка — уведоми я той.

— Аха.

Тя го гледаше втренчено и постепенно се връщаше към действителността. Лицето му й служеше за ориентир.

— Добре ли сте?

— Не съм много на себе си, но е обяснимо, нали?

— Напълно — изрече той бавно. — Просто исках да ви кажа, че дъщеря ви е при вашия съпруг. Ако имате нужда от нещо, аз съм във фоайето.

— Благодаря.

Гледаше го как се отдалечава и спря за момент, заслушана в потрепването на мотоциклетните му ботуши по линолеума.

След няколко секунди дойде на себе си, но изобщо не й мина през ум, че именно това беше целта на Хал.

В стаята сега беше тъмно. Луминесцентната лампа над леглото светеше толкова слабо, че се виждаха само най-големите предмети. Сестра ми седеше на един стол до леглото с клюмнала на една страна глава и държеше ръката на татко. Той още не беше излязъл от упойката и лежеше по гръб. Майка ми нямаше как да знае, че и аз съм там с тях, че отново сме четиримата, но вече не сме същите, каквито бяхме, когато тя ни слагаше да си легнем и отиваше да прави любов със съпруга си. Сега пред нея бяха само отломките от това минало. Но тя забеляза, че сестра ми и татко са заедно, че са едно цяло. И беше доволна.

Когато пораснах, играех на криеница с любовта на мама, стремях се да спечеля вниманието и одобрението й. С татко не се налагаше да правя това.

Сега изобщо не беше нужно да играя на тази игра. Докато тя стоеше в тъмната стая и гледаше сестра ми и татко, аз осъзнах едно от предимствата, на които се радвахме на небето. Имах право на избор и аз избрах да запазя семейството си цяло и непокътнато в сърцето си.

Късно през нощта въздухът над болниците и старческите домове се изпълваше с мъртви души. Когато не можехме да заспим, понякога с Холи ги наблюдавахме. Скоро разбрахме, че танцът на смъртта се направлява някъде отдалеч. Не от нашето небе. И затова предположихме, че има място, много по-всеобхватно от него.

В началото Франи идваше да ги наблюдава заедно с нас.

— Това е едно от тайните ми развлечения — признаваше тя. — След всичките тези години аз все още обичам да гледам как душите се носят, кръжат във въздуха и шумят.

— Аз не виждам нищо — оплаках се първия път.

— Вгледай се по-внимателно — каза тя. — И мълчи.

Първо ги почувствах и едва след това ги видях: мънички горещи искри по ръцете ми. После те се превръщаха в светулки, издигаха се, ставаха все по-големи, стенеха и кръжаха, напускайки тленната плът.

— Приличат ми на снежинки — каза Франи. — Те всички са различни, но оттук, където сме ние, всяка нова снежинка изглежда досущ като останалите.

[1] Маргарет Сангър (1879–1966 г.) — американска общественичка, основателка на Лигата за контрол над раждаемостта. — Б.ред. ↑

[2] Глория Стайнъм (р.1934 г.) — видна американска феминистка. — Б. ред. ↑

Тринайсета глава

Когато през есента на 1974 г. Линдзи започна новата учебна година, тя беше вече не само сестрата на убитото момиче, но и дъщерята на онзи „психар“, „чалнат“, „куку“, от което я болеше още повече, защото не беше вярно.

Слуховете, които Линдзи и Самюъл чуваха през първите седмици в училище, се вмъкваха в ученическите шкафчета и изпълзяваха отново като отровни змии. Брайън Нелсън и Клариса също се включиха в този водовъртеж от сплетни, но за щастие през същата година постъпиха в гимназията „Феърфакс“. Двамата не се отделяха един от друг и разказваха из цялото училище за случилото се в царевичната нива, използвайки позора на баща ми като защита.

Рей и Рут вървяха край остъклената стена, гледаща към училищния двор, където на изкуствените камъни като цар се беше разположил Брайън и даваше поредната си аудиенция. През тази година походката му се беше променила и бостанското плашило вече крачеше наперено като мъж. Хихикайки от страх и похот, Клариса най-после си беше разтворила краката и беше спала с него. В един или друг смисъл всички, които познавах, бяха пораснали.

През същата година Бъкли тръгна на детска градина и от първия ден се влюби в учителката си мис Коукли. Тя така нежно го хващаше за ръка, когато трябваше да го заведе в тоалетната или да му обясни някаква задача, че той не можа да й устои. От една страна, печелеше от това — тя често му даваше тайно допълнителна бисквитка или по-мека възглавничка, върху която да седне, но от друга страна, го отделяше от другите деца и го поставяше в привилегировано положение. Печатът на моята смърт го отличаваше от връстниците му, сред които иначе щеше да бъде просто дете като всички останали.

Самюъл изпращаше Линдзи до дома, след това излизаше на главния път и пътуваше на автостоп до сервиза на Хал. Разчиташе, че все някой приятел на брат му ще мине и ще го качи. Возеше се на разни раздрънкани мотоциклети и камиони, които Хал за благодарност потягаше и регулираше.

Отдавна не беше ходил у нас. В дома ни влизаха само членовете на семейството ми. През октомври татко малко по малко започна да се изправя и да пристъпва сам. Лекарите казаха, че няма да може да свива десния си крак в коляното, но ако прави упражнения и се движи повече, това няма да бъде проблем. „Ще се наложи да се откажете от бейзбола, но иначе всичко ще е наред“, пошегува се хирургът на сутринта след операцията, когато татко се събуди и видя, че Линдзи седи до него, а мама, изправена до прозореца, гледа към паркинга.

Когато Бъкли се връщаше от детската градина, стоплен от нежните грижи на мис Коукли, той заемаше своето място в празното като пещера сърце на баща ми. Непрекъснато му задаваше въпроси за „фалшивото коляно“ и татко се размекваше.

— Коляното ми е космическо — казваше баща ми. — Донесли на Земята парчета от Луната, разделили ги на части и сега ги използват за разни неща като моето коляно.

— Еха! — казваше Бъкли ухилен. — Кога може да го види Нейт?

— Скоро, Бък, скоро — отвръщаше татко, но усмивката му угасваше.

Когато Бъкли разказваше на мама преживелиците си — „Мис Коукли каза, че оцветявам много хубаво“ или „Коляното на татко е направено от лунен камък“ — тя само кимаше с глава. Напоследък се беше отдала на домакинската работа. Старателно режеше морковите и целината на тънки, еднакво дълги парченца. Старателно миеше термосите и кутиите за обяд, а когато Линдзи обяви, че вече е твърде голяма и не иска да носи обяда си в кутия, мама купи хартиени пликове, промазани с восък, за да не пропускат и да не оставят петна по дрехите. Които мама переше. И ги сгъваше. Гладеше ги, когато бе необходимо. Поставяше ги на закачалки. Прибираше ги от пода, вадеше ги от колата или ги измъкваше от свитите на топка хавлиени кърпи, захвърлени по леглата, които оправяше всяка сутрин, като акуратно подпъхваше краищата, разбухваше възглавниците, изправяше плюшените животни и вдигаше щорите, за да влезе слънце.

Ако на Бъкли му се приискаше да е с нея, тя често правеше компромис. Слушаше няколко минути бърборенето му, а след това се отнасяше, забравяше дома си и си мислеше за Лен.

Към началото на ноември баща ми вече беше усвоил „изкуството да куцаш“, както казваше той. Правеше смешни подскоци по настояване на Бъкли и тъй като това разсмиваше брат ми, не се замисляше колко странен и жалък изглежда в очите на другите хора и мама. Всички, освен Бъкли помнеха, че наближава паметна дата — първата годишнина от смъртта ми.

Бъкли и татко прекарваха хладните есенни следобеди навън в оградения двор с Холидей. Татко сядаше на стария железен градински стол с изпънат крак, подпрян на претенциозната стъргалка за обувки, която баба Лин беше купила от един антикварен магазин в Мериленд.

Бъкли хвърляше писукащата гумена крава и Холидей се втурваше след нея. Баща ми се наслаждаваше на пъргавия си петгодишен син и звънкия му смях, когато Холидей го събаряше, побутваше го с носа си и ближеше лицето му с дългия си розов език. Но непрекъснато го тормозеше една мисъл: това дете, това прекрасно момченце, може също да му бъде отнето.

Поради различни причини, една, от които беше травмата на крака му, баща ми беше дълго време в отпуск. След връщането си на работа забеляза промяна в отношението на шефа и колегите му към него. Стъпваха едва ли не на пръсти край кабинета му и избягваха да се доближат до бюрото му, като че ли се страхуваха, че случилото се с него може да сполети и тях. Сякаш да загубиш дете е заразно. Никой не се интересуваше как точно се чувства и в същото време им се искаше да скрие мъката си, да я сложи в папка и да я пъхне в някое чекмедже, където никой няма да я вижда. Татко редовно се явяваше в службата си и шефът му с готовност се съгласяваше да продължи отпуската му със седмица-две, с месец, ако е необходимо. Баща ми смяташе, че е заслужил благоволението му, защото никога не беше закъснявал за работа и винаги беше готов да работи извънредно. Що се отнася до мистър Харви, не искаше да го среща и се опитваше да не мисли за него. Не споменаваше името му, освен в своя бележник, който криеше в кабинета си и с неочаквана лекота прие отказа на мама да го почиства. „Имам нужда от почивка, миличка. Трябва да помисля как да пипна този човек. Надявам се, че ме разбираш“, извини ми се той в бележника си.

Смяташе да се върне на работа след Деня на благодарността, на втори декември. Искаше да бъде в офиса си на годишнината от моето изчезване. Да работи, да навакса несвършеното, да бъде сред хора, за да не мисли непрекъснато за мен. А и, честно казано, искаше да бъде далеч от мама в този момент.

Как да доплува, как отново да стигне до нея… Тя се отдалечаваше все повече от него, цялата й енергия беше насочена срещу собствения й дом, докато в същото време татко се бореше този дом да не рухне. Постави си за цел да възвърне силите си и да разработи стратегия за залавянето на мистър Харви. Да търси виновника, беше много по-лесно от това да пресмята нарастващите си загуби.

За Деня на благодарността очаквахме да пристигне баба Лин и Линдзи старателно изпълняваше предписанията за разкрасяване, съдържащи се в писмата й. Чувстваше се глупаво, когато за пръв път постави резенчета краставица върху клепачите си (лек за подпухнали очи), намаза лицето си с овесена каша (за почистване на порите и подсушаване на мазната кожа) и натри косата си с яйчен жълтък (за блясък). Използването на такива продукти за козметични цели разсмя дори мама, но после се замисли дали и тя да не направи като сестра ми. Но това й мина през ум само за секунда, мислите й бяха обсебени от Лен. Не че го обичаше, просто виждаше в него единствения начин да забрави.

Две седмици преди баба Лин да пристигне, Бъкли и татко бяха в двора с Холидей. Брат ми и Холидей лудуваха и играеха на гоненица, препускайки от един куп сухи дъбови листа до друг.

— Внимавай, Бък — каза татко. — Холидей може да те захапе.

Както и стана.

На татко му се прииска да изпробва силите си.

— Да видим дали твоят старец все още може да те носи на конче. Скоро ще бъдеш прекалено голям за това.

Преодолявайки своята неловкост, в удобната изолираност на двора ни, където ако падне, свидетели щяха да бъдат само едно момче и кучето, които го обичаха, двамата се опитаха да осъществят общото си желание — да се върнат към нормалните отношения между баща и син. Бъкли стъпи на железния стол — „Скачай сега на гърба ми и ме прегърни през врата“, каза татко, наведен напред, без да е сигурен, че ще успее да се изправи с брат ми на гърба си. Наблюдавах ги от небето и стисках палци със стаен дъх. Да, искаше се кураж, за да отиде в царевичната нива, но в този момент, възстановявайки основната тъкан на предишния им всекидневен живот, пренебрегвайки травмата си, за да върне от миналото миг като този, татко стана моят герой.

— Наведи си главата, наведи я — предупреди татко Бъкли, когато минаха с подскачане през вратата и заизкачваха стълбите. С всяко стъпало му ставаше все по-трудно да пази равновесие, пронизваше го силна болка, Холидей се мотаеше в краката му. Но Бъкли ликуваше и той знаеше, че решението му да постави издръжливостта си на изпитание е правилно.

Двамата — заедно с кучето — влязоха в банята и веднага се чуха негодуващите вопли на Линдзи, която се оказа там.

— Та-а-а-а-тко-о!

Баща ми се изправи. Бъкли се протегна и докосна лампата с ръка.

— Какво правиш тук? — попита татко.

— Какво мислиш, че правя?

Седеше на тоалетната чиния, върху капака, на който беше постлала една хавлиена кърпа (кърпите, които мама избелваше, простираше на въжето, за да изсъхнат, сгъваше ги, слагаше ги в един панер и ги подреждаше в шкафа за бельо…) Левият и крак, покрит с пяна за бръснене, беше подпрян на ръба на ваната. В ръката си държеше самобръсначката на татко.

— Не се сърди — каза татко.

— Извинявай — отвърна сестра ми, свела поглед. — Но нямам ли право поне тук да бъда сама?

Баща ми вдигна Бъкли над главата си.

— На плота, стъпи на плота, синко — каза той.

Във възторг от забраненото щастие да се катери по плота в банята, Бъкли стъпи върху него, оставяйки кални следи по плочките.

— Скачай сега долу.

И той скочи. Холидей това и чакаше.

— Не си ли още малка, за да си бръснеш краката, захарче — каза татко.

— Баба Лин е започнала да ги бръсне на единадесет.

— Бъкли, върви в стаята си и вземи кучето. Идвам след минутка.

— Добре, татко.

Брат ми беше все още малко момче, което татко можеше да качи на раменете си, както подобава на един баща, с малко повече търпение и изобретателност. Но при вида на Линдзи го прониза друга, двойно по-силна болка. Видя мен като бебе, което къпеха във ваната, едва проходило мъниче, което повдигаха, за да стигне до умивалника, голямо момиче, което никога нямаше да седи като сестра ми сега в банята.

Щом Бъкли излезе, той се обърна към Линдзи. Щеше да се погрижи за двете си дъщери, като удвои вниманието си към живата:

— Внимавай да не се порежеш.

— Добре, ще внимавам — отвърна сестра ми. — Татко, искам да съм сама.

— Кое ножче използваш? Онова, което взе от несесера ми за бръснене?

— Да.

— Бръснал съм се с него и сигурно не е достатъчно остро. Ще ти донеса ново.

— Благодаря, татко — каза сестра ми и отново беше мъничката Линдзи, която той носеше на конче.

Татко излезе и тръгна по коридора към банята до спалнята им с мама, която все още използваха заедно, въпреки че вече спяха в различни стаи. Посегна към шкафчето, за да извади пакетче с нови ножчета за бръснене и почувства режеща болка в гърдите, но не й обърна внимание. Взе пакетчето и през ума му мина мисълта: С това би трябвало да се занимава Абигейл.

Върна се в банята, показа на Линдзи как се сменя ножчето и й даде няколко съвета за бръсненето.

— Внимавай при глезените и колената — каза той. — Майка ти ги наричаше опасни зони.

— Остани, ако искаш — омекна Линдзи. — Само че може да се порежа и да изпоцапам всичко с кръв. — Прииска й се да си беше прехапала езика. — Извинявай, татко. Ела да седнеш тук, аз ще се преместя.

Тя стана и седна на ръба на ваната. Пусна водата, а татко се отпусна върху капака на тоалетната.

— Няма нищо, скъпа — каза той. — Отдавна не сме говорили за сестра ти.

— Нужно ли е? — отвърна сестра ми. — Тя е винаги и навсякъде с нас.

— Мисля, че брат ти се справя добре.

— Не се отделя от теб.

— Да — каза той и осъзна, че това му е приятно.

— Ох! — извика Линдзи. В бялата пяна се появи тъничка струйка кръв. — Каква гадост.

— Натисни порязаното с палеца си и кръвта ще спре. Обръсни краката си само до коленете. Така правеше майка ти, освен когато ходехме на плаж.

Линдзи се замисли за момент, после каза:

— Не си спомням някога да сте ходили на плаж.

— Ходехме.

Татко и мама се запознали в универсалния магазин „Уонамейкърс“, където и двамата — тогава студенти — работели през лятната ваканция. Той се възмутил, че в стаята за почивка на персонала вони на цигари, а тя се усмихнала и извадила обичайния си пакет „Пал Мал“. „Едно на нула за теб“, казал той и останал да й прави компания, въпреки противния цигарен дим.

— Опитвам се да разбера на кого приличам повече — обади се Линдзи. — На баба Лин или на мама.

— Винаги съм смятал, че и двете със сестра ти приличате на майка ми.

— Татко?

— Да?

— Все още ли си убеден, че мистър Харви има пръст в това?

Беше като искра, която се получава при триенето на дърво.

— Изобщо не се съмнявам, скъпа. Ни най-малко.

— Защо тогава Лен не го арестува?

Тя прокара небрежно бръснача нагоре, приключи с единия си крак и зачака отговора на татко.

— Не е лесно за обяснение — каза той. Думите трудно излизаха от устата му. Никога не беше обсъждал подробно подозренията си с някой друг. — Когато му помагах да построи онази шатра в задния си двор, той ми каза, че го прави в памет на жена си, която се казвала Софи. Но според записките на Лен името на жена му е Лия. Освен това имаше нещо особено в поведението му, което окончателно ме убеди, че съм прав.

— Всички смятат, че е странен.

— Да, това е разбираемо. Но никой не е общувал отблизо с него и хората няма как да знаят дали въпреки странностите си не е добър човек.

— Добър човек?

— Безобиден.

— Холидей не го харесва — отбеляза Линдзи.

— Точно така. Никога не съм го чувал да лае така по някого. Онази сутрин козината на врата му беше настръхнала цялата.

— Но ченгетата мислят, че си се побъркал.

— „Липсват доказателства.“ Само това повтарят. Без доказателства и без — извинявай, мила — труп, ръцете им са вързани и нямат основание за арест.

— Какво би им дало такова основание?

— Предполагам, нещо, което да го свърже със Сузи. Ако някой го беше видял в царевичната нива или дори да се навърта край училището… Нещо такова.

— А ако в него се намери нейна вещ?

Татко и Линдзи разговаряха оживено, другият крак на сестра ми, покрит с пяна, си стоеше необръснат, защото искрата, пламнала от взаимното разбиране, ги доведе до прозрението, че аз съм някъде там, в онзи дом. Че тялото ми е там — в избата, на първия етаж, на втория етаж, на тавана. За да не изкажат на глас тази ужасна мисъл — ако предположенията им бяха правилни, това щеше да бъде явно, неоспоримо, решаващо доказателство — те си припомниха с какво бях облечена и какво носех тогава: любимата ми гумичка с Фрито Бандито[1], значката с образа на Дейвид Касиди[2], забодена от вътрешната страна на чантата ми, и другата, с Дейвид Бауи — от външната. Изброиха всякакви вещи и дреболии, съпровождащи най-убедителното и ужасно доказателство — разчленения ми труп с безизразни, гниещи очи.

Очите ми. Гримът, който баба Лин й беше дала, решаваше само донякъде проблема, пред който беше изправена Линдзи — в нейните очи всички виждаха моите. Щом зърнеше очите си в огледалцето на пудриерата на някоя съученичка или в отражението си на улична витрина, тя бързаше да отклони поглед. Но татко страдаше най-много от всички. Разговаряйки с него, сестра ми осъзна, че докато говорят за мистър Харви, дрехите ми, училищната ми чанта и тялото ми, вниманието на татко е съсредоточено върху спомена за мен, но в нея вижда именно Линдзи, а не трагично превъплъщение на двете си дъщери.

— Значи искаш да проникнеш в дома му? — попита тя.

Те се спогледаха и в очите им проблесна съзнанието за опасността, която криеше подобно начинание. Татко се поколеба, преди да заяви, че това би било незаконно, че не е мислил за такова нещо, но тя разбра, че я лъже. Осъзна също, че му е необходим помощник.

— Трябва да довършиш бръсненето, захарче — каза той.

Тя се съгласи с него и се извърна, тълкувайки посвоему думите му.

Баба Лин пристигна в понеделника преди Деня на благодарността. С острия си като лазер поглед, който моментално откриваше и най-малкото петънце, загрозяващо лицето на сестра ми, тя видя нещо необичайно в усмивката на мама, в нейните спокойни и плавни движения и оживлението й, когато ставаше въпрос за детектив Фенърман или работата на полицията.

Когато мама отказа помощта на баща ми за разчистване на масата след вечеря, в лазерните очи се появи увереност. За изненада на всички и за облекчение на сестра ми, баба Лин заяви с нетърпящ възражение тон:

— Абигейл, аз ще ти помогна с почистването. Ще се заемем с това двете, като майка и дъщеря.

— Какво?

Мама разчиташе, че ще се освободи бързо от Линдзи и след това ще прекара вечерта над умивалника. Щеше да мие съдовете, без да бърза и да гледа през прозореца, докато в потъмнелите стъкла не се появи отражението на лицето й. После шумът от телевизора щеше да престане и тя отново щеше да остане насаме със себе си.

— Вчера си правих маникюр — каза баба Лин, като завърза една престилка върху бежовата си рокля с разкроена пола. — Не искам да го развалям, затова ще бърша измитите съдове.

— Мамо, не е необходимо, наистина.

— Необходимо е, повярвай ми, скъпа — заяви баба ми.

Думата „скъпа“ прозвуча сериозно и рязко.

Бъкли хвана татко за ръка и го поведе към съседната стая, където беше телевизорът. Настаниха се на любимите си места, а Линдзи, освободена от задълженията си тази вечер, се качи горе да позвъни на Самюъл.

Всичко това беше странно. Необичайно. Баба ми, с престилка, държеше кърпата като матадор, развяващ червен плащ, в очакване да й подадат измит съд.

Работеха мълчаливо. Единствените звуци бяха лекият плисък от ръцете на мама в горещата вода, скърцането на чиниите и потракването на сребърните прибори. Тишината нагнети въздуха с нарастващо напрежение, което в един момент стана непоносимо. Звуците от футболния мач, който гледаха в съседната стая, също бяха необичайни. Татко никога не гледаше футбол. Неговият любим спорт беше баскетболът. Баба Лин не миеше съдове, купуваше замразена храна или поръчваше от някой ресторант.

— Господи — каза тя накрая. — Вземи я. — Подаде на мама току-що измитата чиния. — Искам да си поговорим сериозно, но се страхувам, че мога да изпусна някоя чиния. Хайде да се поразходим.

— Мамо, трябва да…

— Имаш нужда от разходка.

— След като свърша със съдовете.

— Чуй ме — каза баба. — Знам, че аз съм това, което съм, и че ти си това, което си, че двете не си приличаме и ти си доволна от този факт. Но виждам някои неща и съм уверена, че тук нещо не е наред. Разбра ли?

По лицето на мама пробяга сянка — лека и неуловима като отражението й в сапунената вода в умивалника.

— Какво искаш да кажеш?

— Имам подозрения, за които не искам да говоря тук.

Право в десетката, бабо Лин, помислих си аз. Никога преди не я бях виждала толкова нервна.

Нямаше да е трудно двете да излязат сами. С това негово коляно баща ми не би си и помислил да ги придружи, а в онези дни Бъкли не се отлепяше от него.

Мама не каза нищо. Нямаше друг избор. Отидоха в гаража, свалиха престилките си и ги оставиха върху покрива на мустанга. Мама се наведе и вдигна вратата на гаража.

Беше още доста рано и навън беше светло.

— Да вземем Холидей — предложи мама.

— Само ти и аз — заяви баба. — Майка и дъщеря — най-страхотната двойка.

Те никога не са били близки. И двете го знаеха, но не го признаваха гласно. Разменяха си закачки като две деца, които не се харесват много, но общуват, защото в квартала нямат други връстници. Баба, която преди винаги бе оставяла дъщеря си да се носи стремително в посоката, която си бе избрала, сега внезапно се отказа от ролята си на страничен наблюдател.

Подминаха къщата на Дуайърови и продължиха надолу, когато баба заговори за онова, което си беше наумила.

— Има нещо, което не съм споделяла с никого поради моя характер — каза тя. — Баща ти имаше дългогодишна връзка с една жена в Хемпшър. Името и започва с „Ф“, но така и не разбрах как точно се казва. Въпреки че през годините съм премислила хиляди варианти.

— Мамо, какво говориш?

Баба ми продължи да върви, без да се обърне. Хладният въздух и се отразяваше добре, изпълни белите й дробове и премахна чувството за тежест.

— Ти знаеше ли?

— Не.

— Никога не съм ти казвала — каза тя. — Не смятах, че е необходимо. Какво мислиш сега, когато знаеш?

— Не разбирам защо трябва да ровим в миналото.

Стигнаха до завоя на пътя, който щеше да ги отведе обратно у дома. Ако бяха продължили направо, щяха да се озоват пред къщата на мистър Харви. Мама изстина.

— Моето бедно, скъпо момиче — каза баба. — Дай ми ръката си.

И двете се чувстваха неловко. Мама можеше да преброи на пръсти колко пъти баща й, който беше висок човек, се беше навел да я целуне като дете. Четинестата му брада ухаеше на одеколон, който през всичките години, изминали оттогава, така и не беше успяла да разпознае. Баба я хвана за ръка и те поеха обратно по пътя.

Навлязоха в новата част от квартала, в който се заселваха все повече семейства. Мама казваше, че къщите са „закотвящи“, защото ги строяха по протежение на улицата и сякаш хвърляха котва към стария път, прокаран още преди появата на самия град. Път, който водеше към Вали Фордж, Джордж Вашингтон и Революцията.

— Смъртта на Сузи ми върна баща ти — каза баба. — Аз така и не си позволих да се простя с него както подобава.

— Знам — каза мама.

— Осъждаш ли ме?

— Да — отвърна мама след кратка пауза.

Баба я потупа по ръката.

— Няма нищо. Това, което се случва сега между нас, е много ценно.

— Кое по-точно?

— Това, което сега излиза на бял свят. Между теб и мен. Безценно късче истина.

Подминаха парцелите по един акър, залесени преди двадесет години. Макар и не много високи, дърветата вече надвишаваха два пъти ръста на мъжете, които ги бяха садили на голата земя през уикендите, утъпквайки пръстта край тях с работните си обувки.

— Знаеш ли колко самотна се чувствах през всичките тези години? — попита мама.

— Именно затова се разхождаме сега, Абигейл — отвърна баба Лин.

Мама гледаше напред, но усещаше ръката на баба ми, която държеше нейната. Замисли се за самотното си детство. Когато двете й дъщери опъваха връв между две картонени чашки и отиваха в две различни стаи, за да си споделят шепнешком тайните по импровизирания телефон, тя не знаеше какво чувстват в този момент. В дома, в който беше отраснала, бяха само майка й и баща й, после баща й си отиде.

Погледна към върховете на дърветата. На километри наоколо те бяха най-високото нещо, което се виждаше. Растяха по билото на един хълм, където нямаше ново строителство и там все още живееха неколцина възрастни фермери.

— Не мога да кажа какво става с мен — каза тя. — На никого.

Стигнаха до полето точно когато слънцето залязваше зад хълма пред тях. Спряха, преди да поемат по пътя обратно. Мама наблюдаваше как отражението на последните слънчеви лъчи проблясва в една крайпътна локва.

— Не знам какво да правя — каза тя. — Всичко свърши.

Баба не беше сигурна какво точно е свършило, но си замълча.

— Дали да не се връщаме вече? — предложи тя.

— Къде? — попита мама.

— У дома, Абигейл. Да се върнем у дома.

Тръгнаха обратно. Къщите, край които минаваха, бяха еднакви като близнаци. Единственото нещо, по което се различаваха, бяха „аксесоарите“ им, както ги наричаше баба. Така и не успя да разбере как могат хората да живеят на място като това — място, което собствената й дъщеря беше предпочела.

— Когато стигнем до завоя, искам да заобиколим и да минем оттам — каза мама.

— Покрай неговата къща?

— Да.

Наблюдавах баба Лин, която безропотно последва мама.

— Обещаваш ли ми да не се срещаш повече с този човек? — попита баба.

— С кого?

— С мъжа, с когото имаш връзка. Нали за това ти говорих досега.

— Нямам никаква връзка — отвърна мама. Мислите й полетяха като птици от един покрив на друг. — Мамо? — обърна се тя към баба ми.

— Да, Абигейл?

— Ако се наложи да се махна оттук за известно време, мога ли да отида в хижата на татко?

— Не ме ли чу какво ти казах?

Усетиха във въздуха някаква миризма и тревожните мисли на мама отново се разлетяха.

— Някой пуши — каза тя.

Баба Лин я погледна слисано. Нямаше и помен от прагматичната и грижовна домакиня. Пред нея стоеше една лекомислена и разсеяна жена. Нямаше смисъл да й говори повече.

— Цигарите са вносни — каза мама. — Да видим откъде се носи тази миризма!

Мама тръгна да търси източника на миризмата, а баба ми я гледаше смаяно в угасващата светлина на деня.

— Аз се връщам обратно — каза баба.

Но мама продължи.

Откри източника на миризмата доста бързо. Беше Руана Сингх, застанала зад една висока ела в задния си двор.

— Здравейте — поздрави я мама.

Противно на очакванията ми, Руана не трепна. Беше се научила да посреща спокойно всичко. Не трепваше и пред най-потресаващите събития — било то подозренията, че синът е убиец, или официалната вечеря, превърната от съпруга й в заседание на академичния съвет. Беше казала на Рей, че може да се качи в стаята си, след което се измъкна незабелязано през задния вход.

— Мисис Салмън — каза Руана и изпусна облаче гъст дим. Привлечена от дима и топлината в гласа й, мама пое протегнатата ръка. — Радвам се да ви видя.

— Гости ли имате? — попита мама.

— Съпругът ми има гости. Аз съм само по домакинската част.

Мама се усмихна.

— В странен свят живеем както аз, така и вие — каза Руана.

Очите им се срещнаха. Мама кимна с глава. Там някъде на пътя беше собствената й майка, но точно в момента тя, подобно на Руана, се намираше на спокоен остров далеч от брега.

— Имате ли да ми дадете една цигара?

— Да, разбира се, мисис Салмън. — Руана бръкна в джоба на дългата си черна жилетка и извади пакет цигари и запалката си. — „Дънхил“. Надявам се, че ви устройват.

Мама запали цигара и върна синия пакет на Руана.

— Абигейл. Моля ви, наричайте ме Абигейл.

Горе в тъмната си стая Рей усещаше дима от цигарите на майка си. Понякога тайно си взимаше от тях, но майка му се преструваше, че не забелязва, както и той от своя страна се преструваше, че не знае, че тя пуши. Чуваше гласовете долу — баща му и неговите колеги се надвикваха на шест различни езика и с удоволствие се надсмиваха над предстоящия празник, който според тях беше типична американска измислица. Не знаеше, че мама е на поляната отзад с майка му и че го наблюдавам как седи до прозореца и вдъхва ароматния дим от цигарите им. Скоро щеше да запали малката лампа до леглото си, за да почете. Мисис Макбрайд им беше казала да си изберат сонет и да напишат есе върху него, но докато преглеждаше стиховете в антологията, мислите му се връщаха към мига, който така би искал да върне и промени. Ако ме беше целунал тогава на скелето, може би всичко сега щеше да е различно.

Баба Лин продължи по пътя, по който бяха тръгнали с мама, и стигна до къщата, която се опитваха да забравят, въпреки че беше само през две врати от нашата. Изглежда, че Джек е прав, помисли си тя. В този дом имаше нещо особено и то се усещаше въпреки тъмнината. Злото направо струеше от него. Тя потрепери. Чуваше щурците и виждаше светулките, кръжащи на рояк над цветните лехи в градината отпред. Внезапно й мина през ум, че не може да направи нищо друго, освен да съчувства на дъщеря си. Тя живееше в епицентъра на разрушителен взрив и никакви приказки за любовните похождения на собствения й съпруг нямаше да помогнат. На сутринта баба ми щеше да каже на мама, че ключовете за хижата са на нейно разположение винаги когато има нужда от тях.

Тази нощ майка ми сънува нещо, което според нея беше предзнаменование. Сънува, че е в Индия, макар и никога да не беше ходила там. По пътищата имаше оранжеви разделителни конуси, а във въздуха се носеха прекрасни насекоми със златни антени. Тълпа от хора водеше едно младо момиче. Заведоха я до една клада, увиха я в чаршаф и я поставиха върху подредените едно върху друго дърва. Яркият огън, който погълна момичето, донесе на мама дълбок, блажен покой. Изгориха момичето живо, но затова пък то имаше тяло, чисто и непокътнато.

[1] Анимационен герой, талисман на царевичния чипс „Фритос“ — Б.ред. ↑

[2] Популярен актьор и певец от 70-те години, звезда от телевизионния сериал „Семейство Партридж“. — Б.ред. ↑

Четиринайсета глава

В продължение на цяла седмица Линдзи наблюдаваше къщата на моя убиец, използвайки собствените му методи.

Беше се съгласила да тренира една година с момчетата от футболния отбор, за да се подготви за предизвикателството, което мистър Деуит и Самюъл я насърчаваха да приеме — да се пребори за място във футболната лига на гимназиалните училища. Самюъл и помагаше, като тренираше заедно с нея, без всякаква надежда да пробие в лигата. Според собствените му думи, можеше да претендира единствено за титлата „най-бързото момче в шорти“.

Беше добър в бягането, но не го биваше да рита и да отнема топката, а понякога дори не можеше да я види, макар да беше под носа му. И така, докато тичаха из квартала, Линдзи всеки път оглеждаше тайно дома на мистър Харви, докато нищо неподозиращият Самюъл тичаше пред нея, задавайки темпото.

Скрит в зелената си къща, мистър Харви гледаше навън. Забеляза, че тя наблюдава дома му и започна да се изнервя. Беше минала вече почти година, а Салмънови продължаваха да душат наоколо.

Такова нещо му се беше случвало и преди — в други градове и щати. Подозираха го единствено роднините на жертвата. Беше се усъвършенствал да хвърля прах в очите на полицаите, като изобразяваше покорна невинност, проявяваше интерес към методите им и даваше безполезни идеи и съвети. Беше добро хрумване да подхвърли името на онова момче, Елис, пред Фенърман, а лъжата, че е вдовец, винаги вършеше работа. Във всички случаи представяше за своя „съпруга“ последната си жертва, споменът, за която все още му доставяше удоволствие, а подробностите черпеше от образа на майка си.

Всеки ден излизаше от къщи за един-два часа. Купуваше каквото му бе нужно и след това продължаваше с колата към Вали Фордж Парк, където обикаляше из павираните алеи. Често попадаше на групи ученици, дошли да разгледат къщата, в която бе живял Джордж Вашингтон, и параклиса, издигнат в негова памет. Интересът на децата към историята го умиляваше, приятно му беше да ги гледа как се взират съсредоточено в някой зид или греда, сякаш можеха да открият там сребрист косъм от перуката на Вашингтон.

Понякога екскурзоводите или учителите го забелязваха и въпреки приветливия му вид го поглеждаха въпросително — все пак беше непознат човек. За такива случаи той си имаше хиляди обяснения: „Някога и аз водех децата си тук“; „На това място се запознахме с жена ми“. Казаното винаги беше свързано с измисленото му семейство и жената насреща му отвръщаше с усмивка. Веднъж една привлекателна пълна жена се опита да го заговори, докато екскурзоводката от парка разказваше на децата за събитията от зимата на 1776 г.[1] и Битката за Чатануга[2].

Каза й, че е вдовец и спомена името на Софи Чикети, представяйки я като покойната си съпруга и единствената си истинска любов. Събеседничката му намери тази история за очарователна. Докато я слушаше да му дърдори за котките си и трите деца на брат си, които много обичала, той си я представяше мъртва на стола в избата си.

След този случай щом уловеше подозрителния поглед на някоя от учителките, той тихо се измъкваше и отиваше на друго място в парка. Наблюдаваше майките, които енергично бутаха пред себе си детски колички. Виждаше избягали от училище тийнейджъри, които се целуваха из неокосените поляни или по отъпканите пътечки сред тях. В най-високата част на парка имаше малка горичка, където понякога паркираше комбито си, оставаше на волана и наблюдаваше мъжете, които спираха до него и излизаха от колите си. Мъже в костюми по време на обедната си почивка, мъже с фланелени ризи и джинси, които бързо потъваха сред дърветата. Понякога поглеждаха въпросително към него. Ако бяха по-близо, щяха да видят през предното стъкло това, което виждаха жертвите му — дива, неудържима сласт.

На 26 ноември 1974 г. Линдзи видя, че мистър Харви излиза от зелената си къща и изостана от групата тичащи момчета. По-късно щеше да обясни, че е в месечно неразположение и никой нямаше да посмее да й каже нещо. Дори някои момчета тайно щяха да се зарадват на това доказателство, че непопулярният план на мистър Деуит да вкара момиче в регионалната лига никога няма да проработи.

Гледах сестра си с възхищение и почуда. Тя беше едновременно толкова много неща. Жена. Шпионка. Спортистка. Аутсайдер.

Вървеше, притиснала с ръка корема от едната си страна, все едно нещо внезапно я е заболяло, и когато момчетата започнаха да се оглеждат и да я търсят, им махна с ръка да продължат. Вървя така, докато те не завиха зад ъгъла. Имотът на мистър Харви беше ограден от високи борови дървета с гъсти корони, които никой не беше подрязвал с години. Приседна до един бор, все още преструвайки се на изтощена, и когато прецени, че е настъпил подходящият момент, се сви на топка, претърколи се между две дървета и зачака. На момчетата им оставаше още една обиколка. Видя ги да минават край нея и да пресичат пустеещия парцел по обратния път към училището. Най-после беше сама. Прецени, че разполага с четиридесет и пет минути, преди татко да започне да се чуди кога ще се прибере у дома. Бяха се договорили, че ако иска да тренира с отбора, Самюъл ще я изпраща до вкъщи и най-късно в пет ще си е у дома.

В небето през целия ден надвисваха тежки облаци и от есенния студ кожата на краката и ръцете й бе настръхнала. По време на кроса й ставаше горещо, но после в съблекалнята, която споделяше с момичетата от отбора по хокей на трева, трепереше от студ, докато не се пъхнеше под горещия душ. Но сега, свита на моравата пред зелената къща, тя беше настръхнала не само от студ, но и от страх.

Когато момчетата се скриха от погледа й, сестра ми пропълзя до страничния прозорец на мазето. Беше си намислила какво да каже, ако я хванат: че търси котенце, шмугнало се между боровете. Сиво, пъргаво котенце, което побягнало към къщата на мистър Харви и тя се втурнала след него, без да мисли.

В избата беше тъмно. Опита се да отвори прозореца, но той беше залостен отвътре. Щеше да се наложи да счупи стъклото. Мислите и препускаха, безпокоеше се, че ще вдигне шум, но вече беше късно да се отказва. Представи си как татко седи вкъщи и непрекъснато поглежда към часовника. Свали горнището на анцуга си и го омота около стъпалата си. Седна, подпря се на ръце, ритна прозореца три пъти с крака и накрая той се счупи с приглушен трясък.

Внимателно се промуши вътре и се смъкна надолу, търсейки опипом опора за краката си, но се наложи да скочи от близо един метър върху пръснатите по цимента стъкла.

Помещението беше подредено и чисто, не като нашето, където по пода се търкаляха купища кутии с надписи от рода на „Великденски Яйца И Трева“, „Коледна Звезда И Играчки За Елха“, които така и не бяхме върнали на полиците, които татко беше сковал.

Отвън в мазето нахлу студ и тя усети в тила си въздушно течение, което сякаш я тласкаше да се отдръпне от проблясващия полукръг, посипан със стъкло, и да влезе по-навътре. Видя креслото и малка масичка до него. Големия будилник със светещи цифри, поставен върху метална лавица. Искаше ми се да насоча погледа й към шахтата с костите на животните, но знаех, че ще ги помисли за моите, въпреки че можеше да нарисува очите на муха върху милиметрова хартия и мистър Бот й беше писал отличен по биология тази есен. Ето защо се зарадвах, че не се приближи до това място.

Не можех да се явявам на хората, да им шепна, да ги подбутвам или направлявам, но Линдзи почувства нещо, въпреки че беше съвсем сама. Въздухът на студената, усойна изба беше зареден с някакво напрежение и тя потрепери. Беше само на няколко крачки от счупения прозорец и знаеше, че на всяка цена трябва да продължи нататък, да се стегне и да се съсредоточи върху търсенето на улики. Точно тогава за миг си представи Самюъл, който тича напред и си мисли, че ще я види при последната си обиколка, но не я намира. Връща се в училище, но нея пак я няма и обзет вече от съмнения, все пак допуска, че може би е под душа и също отива да се изкъпе, а после, преди да предприеме нещо друго, я чака пред входа. Колко ли дълго щеше я чака? Измери с поглед стълбището до първия етаж, преди да поеме по него, и съжали, че Самюъл не е тук да я следва стъпка по стъпка, да движи ръцете и краката й вместо нея. Но тя нарочно не му беше казала какво смята да стори — не беше казала на никого. Това, което правеше, беше нередно — беше престъпление — и тя напълно го осъзнаваше.

Ако случайно се замислеше за това по-късно, тя би си казала, че е почувствала нужда от въздух и затова се е качила горе. Докато вървеше по стъпалата, по маратонките й полепнаха малки частички бял прах, но тя не ги забеляза.

Завъртя топката на вратата на мазето и се озова на първия етаж. Бяха минали само пет минути. Оставаха й още четиридесет или някъде там. През спуснатите щори все още проникваше светлина. Докато стоеше в колебание, макар че къщата беше същата като нашата, чу тупването на вечерния вестник на площадката пред външната врата и звънеца на колелото на вестникарчето.

Сестра ми си помисли, че ако огледа методично всички помещения, би могла да намери някаква улика и да отнесе трофея си на татко, който по този начин ще се освободи от мен. Вечното съперничество, дори между живи и мъртви. Видя същите сиво-зелени плочи на пода, каквито имаше и у нас, и си спомни как пълзеше след мен като бебе, а аз тъкмо се учех да ходя. После си представи как, още съвсем малка, бягам от нея с радостни викове в съседната стая и я дразня, а тя прави първите си самостоятелни стъпки в опита си да ме настигне.

Но къщата на мистър Харви беше по-празна от нашата, нямаше килимчета, които да й придадат топлина и уют. От плочите в коридора Линдзи стъпи на излъсканите чамови дъски в помещението, което у нас използвахме за всекидневна. Стъпките й отекваха из празния дом, звукът от всяко движение се връщаше обратно при нея.

Не можеше да спре спомените, нахлуващи в главата й. Всеки от тях се открояваше с болезнена яснота. Бъкли язди на конче върху раменете ми надолу по стълбите. Мама ме повдига, а Линдзи гледа със завист как протягам ръце към върха на елхата, за да сложа звездата. Пързалям се по парапета и я карам да направи същото. Двете молим татко да ни чете комикси след вечеря. Всички тичаме след Холидей, а той лае ли лае. И безбройните насилени усмивки по снимките от рождени дни и празненства. Двете сестри в еднакви жълти карирани рокли на Великден. Държим кошнички със зайчета и яйца, които сме боядисали собственоръчно. Краката ни са обути в лачени обувки с каишки и неудобни катарами. Устата ни боли от усилието да се усмихваме, докато мама успее да фокусира обектива. Снимките са малко мъгляви, очите на всички са червени. Но тези артефакти, заровени в паметта на сестра ми, щяха да бъдат недостъпни за следващите поколения, които нямаше да разберат какво е било, когато играехме у дома или се биехме кой коя играчка да вземе. Когато двете бяхме сестри.

И тогава тя зърна нещо. Гърба ми, който се скри в съседната тая. У дома там беше трапезарията, а тук помещението, в което той държеше завършените къщички за кукли. Отново бях дете и тичах пред нея.

Тя ме гонеше.

Хукна след мен из стаите на първия етаж и въпреки че усилено тренираше за футболната лига, когато пак се озова отново в антрето, едва си поемаше дъх. Главата й се маеше.

Спомних си какво казваше мама за едно момче на автобусната спирка, което беше все още във втори клас, но бе два пъти по-голямо от нас. „Не си знае силата, затова се дръжте настрани от него.“ Момчето прегръщаше като мечка всеки, който се държеше мило с него, а лицето му грейваше от простодушна обич, която извикваше в него непреодолимо желание да докосва другите. Преди да го преместят от редовното училище в друго заведение, за което никой не говореше, той беше вдигнал едно момиченце на име Дафни и я беше притиснал толкова силно, че когато я пусна, тя падна на пътя. Сега аз упорито се опитвах да проникна през границата, която ме отделяше от живите и да стигна до Линдзи, но изведнъж осъзнах, че вместо да й помогна, може да я нараня.

Сестра ми седна на широките стъпала в единия край на антрето и затвори очи, като в същото време се стараеше да диша нормално, за да реши какво точно да търси в къщата на мистър Харви. Чувстваше се като какавида, увита в нещо тежко, като муха, попаднала в мрежата на паяк, цялата омотана в здрави копринени нишки. Знаеше, че татко е ходил в царевичната нива, подтикван от сила, която сега беше завладяла нея. Искаше да му занесе улики, за да се изкачи по тях като по въжена стълба и да се върне при нея, да го снабди с факти, които да придадат тежест на твърденията му пред Лен. Вместо това се видя как полита след него в бездънна пропаст.

Оставаха й двадесет минути.

Сестра ми беше единственото живо същество в тази къща, но тя не беше сама и аз не бях единствената й компания. Когато Линдзи проникна в дома на моя убиец, неговата история и труповете на момичетата, чийто живот беше отнел, започнаха да се разкриват пред мен. Горе, в моята небесна сфера, аз започнах да изреждам имената им:

Джаки Майър, Делауеър, 1967 г. Тринайсетгодишна.

Преобърнат стол, до него на пода малка фигура в неестествена поза, само по тениска на черти и нищо друго. До главата й локва кръв.

Флора Ернандес, Делауеър, 1963 г. Осемгодишна.

Той искаше само да я докосне, но тя започна да пищи. Беше дребничка за възрастта си. Намериха по-късно левия й чорап и обувката. Тялото не беше открито. Костите й бяха заровени в мазето на един стар жилищен блок.

Лия Фокс, Делауеър, 1969 г. Дванайсетгодишна.

Уби я без много шум върху един покрит с калъф диван, захвърлен под една естакада. Заспа върху нея, унесен от монотонния шум на колите над тях. Бяха минали десет часа, преди някакъв скитник да почука на колибата, която мистър Харви беше сковал от стари врати. Чак тогава опакова багажа си и тялото на Лия Фокс и се махна оттам.

Софи Чикети, Пенсилвания, 1960 г. Четирийсет и девет годишна.

Даваше квартира под наем. Беше разделила на две мансардата, в която живееше, с гипсокартон. Той харесваше полукръглото прозорче, което се беше оформило по този начин, а и наемът беше нисък. Но хазяйката говореше прекалено много за сина си и упорстваше да му чете стихове от една книга със сонети. Той прави любов с нея в нейната част от мансардата, а когато започна да приказва, смаза черепа й и отнесе тялото й на брега на минаващата наблизо рекичка.

Лидия Джонсън, Окръг Бъкс, Пенсилвания, 1960 г. Шестгодишна.

Изкопа сводеста пещера в склона на един хълм близо до каменоломната и зачака да му излезе късметът. Тя беше най-младата му жертва.

Уенди Рихтер, Кънетикът, 1971 г. Тринайсетгодишна.

Чакаше баща си пред един бар. Изнасили я в храстите и я удуши. Този път, съвземайки се от ступора, в който обикновено изпадаше, чу някакви гласове. Обърна лицето на мъртвото момиче към себе си и когато гласовете се приближиха, захапа ухото й. „Извинявай, човече“, казаха двама пияни мъже, влезли в храстите, за да се облекчат.

Във въздуха пред мен заплува цял гробищен град, блъскан от студения вятър, в който убитите жертви навестяваха умовете на живите. Можех да видя как тези призрачни спомени нахлуват в ума му, но не ги гледах дълго, защото сестра ми се нуждаеше от моята помощ.

От момента, в който отново съсредоточих вниманието си върху нея, Линдзи се изправи. Заедно се изкачихме по стълбите. Тя се чувстваше като зомбитата във филмите, които Самюъл и Хал толкова обичаха да гледат. Пристъпваше несъзнателно, вперила безизразно очи пред себе си. Стигна до стаята, която у нас беше стаята на родителите ми, но не намери нищо. Огледа коридора. Нищо. След това влезе там, където в нашата къща беше моята стая, и се озова в спалнята на убиеца ми.

За разлика от другите помещения тук имаше доста повече вещи и тя много внимаваше да не размести нещо. Пъхаше ръката си между пуловерите, подредени в шкафа, надявайки се да намери нещо сред тях — нож, пистолет или химикалка, нагризана от Холидей. Не откри нищо. След това, чувайки някакъв шум, който не можа да определи, се обърна към леглото и видя скицника му в осветения кръг под нощната лампа, оставена включена на нощното шкафче. Пристъпи натам и отново чу някакви звуци, без да знае връзката между тях. Приближаваща кола. Скърцане на спирачки. Затръшване на врата.

Тя обръщаше листовете на скицника и гледаше скицираните скици с напречни греди и сглобки, кулички и подпори, мерки и бележки, които не й говореха нищо. След това, прелиствайки последната страница, й се стори, че чува отвън приближаващи се стъпки. Мистър Харви завъртя ключа в ключалката на входната врата. В този момент на листа пред себе си Линдзи видя скица, направена с молив. Беше малка рисунка на стъбла над някаква яма, встрани от нея се виждаше чертеж на лавица, отделно имаше скициран скрин и още нещо, което привлече вниманието й. Беше тъничък лист: „Царевичната нива на Столфуз“. Ако не беше чела статията във вестника, след като откриха част от ръката ми, нямаше да се чуди, че собственик на нивата е човек на име Столфуз. Тя прозря това, което исках да разбере. Бях умряла в тази яма. Бях крещяла, бях се борила, но не успях да се спася.

Тя откъсна листа. Мистър Харви беше вече в кухнята и си приготвяше нещо за ядене — сандвич с любимия му лебервурст и чаша от бяло грозде. Чу скърцането на дъска и замръзна. Ново скърцане и той се изправи. По гърба му преминаха тръпките на внезапна догадка.

Гроздето се разпиля по пода и той настъпи зърната с левия си крак, а горе сестра ми се спусна към алуминиевите щори и се опита да отвори заяждащия прозорец. Мистър Харви се втурна по стълбището, като взимаше по две стъпала наведнъж, а в това време Линдзи разби стъклото, изпълзя върху покрива на верандата и се затъркаля надолу. Когато той изкачи стълбите и се завтече към спалнята, тялото на сестра ми се блъсна във водосточната тръба и тя се откачи. В момента, в който убиецът ми стигна до спалнята, сестра ми тупна долу сред храстите и боклуците.

Като по чудо изобщо не пострада. Беше цяла и невредима. И възхитително млада. Тя се изправи точно когато той се канеше да прескочи през прозореца, но се спря. Видя я да тича към бъзовите храсти. Избродираният с коприна номер на гърба й крещеше в лицето му: 5! 5! 5!

Линдзи Салмън с футболната си фланелка.

Когато Линдзи стигна до дома, завари Самюъл да я чака с родителите ми и баба Лин.

— Господи! — възкликна мама, която първа я видя през едно от малките квадратни прозорчета от двете страни на входната ни врата.

Тя й отвори, Самюъл изскочи навън и сестра ми се хвърли право в прегръдките му, без изобщо да погледне към мама и татко, който куцукаше към нея.

— Боже мой, боже мой! — отново възкликна майка ми при вида на драскотините и мръсотията по сестра ми.

Баба застана до нея.

Самюъл приглади косата на Линдзи с ръка.

— Къде беше?

Но Линдзи, която изглеждаше някак дребна и слаба за бушуващата в гърдите й буря, се обърна към баща ми. Този ден й завиждах, че е толкова пълна с живот.

— Татко?

— Да, скъпа.

— Направих го. Вмъкнах се в дома му. — Тя трепереше леко и се опитваше да сдържи сълзите си.

— Какво си направила? — сепна се мама.

Сестра ми изобщо не я погледна.

— Донесох ти това. Мисля, че е важно.

През цялото време беше държала рисунката смачкана на топка в ръката си. По тази причина й беше по-трудно да се приземи, когато скочи, но не я изпусна.

Една фраза, която татко беше прочел този ден, изплува в ума му. Изговори я на глас, гледайки Линдзи в очите:

— „Войната е състоянието, към което човек привиква най-лесно.“

Линдзи му подаде рисунката.

— Отивам да взема Бъкли — каза мама.

— Мамо, няма ли поне да погледнеш?

— Не знам какво да кажа. Баба ти е тук. Аз трябва да пазарувам, да сготвя пилето. Никой не мисли за къщата. Ние сме семейство, имаме и син. Тръгвам.

Баба Лин изпрати майка ми до задната врата, но не се опита да я спре.

След като мама излезе, сестра ми хвана Самюъл за ръка. В бележката, написана от мистър Харви, татко видя същото, каквото и тя — по всяка вероятност това беше проектът на лобното ми място. Той вдигна поглед и попита сестра ми:

— Сега вярваш ли ми?

— Да, татко.

Изпълнен с благодарност, баща ми реши да се обади по телефона.

— Татко — обади се сестра ми.

— Да?

— Мисля, че той ме видя.

Никога не съм била толкова щастлива и благодарна за това, че сестра ми не пострада през този ден. На връщане от наблюдателния си пункт в беседката треперех от страх, че там, на земята, могат да я загубят не само баща ми, майка ми, Бъкли и Самюъл, но че мога да я загубя и аз — което си беше чист егоизъм.

Франи се приближи към мен от ресторанта на самообслужване. Аз едва я погледнах.

— Сузи — заговори ме тя. — Трябва да ти кажа нещо.

Минахме под една от старомодните улични лампи, продължихме в тъмнината и тя ми подаде сгънат на четири лист хартия.

— Когато се почувстваш по-добре, виж това тук и отиди на мястото, което е посочено.

Два дни по-късно картата на Франи ме отведе в едно поле, край което често минавах. Въпреки че беше красиво, никога не бях ходила там. На картата с пунктирана линия беше обозначена една пътека. Трескаво търсех някаква пролука между безкрайните редове пшеница. И изведнъж го видях точно пред мен. Когато тръгнах през пшеницата към него, листчето хартия се разпадна в ръката ми и изчезна.

Пред мен се виждаше едно прекрасно старо маслиново дърво.

Слънцето беше високо, а около дървото мястото беше голо. Спрях за момент и видях, че пшеницата от другата страна се люлее, сякаш към мен се приближаваше някой, не по-висок от стеблата.

Беше дребничка за възрастта си, както и на земята. Маншетите и подгъвът на пъстрата и басмяна рокля бяха разръфани.

Спря пред мен.

— Идвам тук всеки ден — рече тя. — Обичам да слушам шумоленето.

Осъзнах, че край нас разлюляната от вятъра пшеница шуми.

— Познаваш ли Франи? — попитах аз.

Момиченцето кимна със сериозно изражение на лицето.

— Тя ми даде карта, за да намеря това място.

— Тогава сигурно си готова — каза тя, и тъй като се намираше в своята небесна сфера, започна да се върти, при което рокличката й се изду като балон. Седях на земята под дървото и я съзерцавах.

По едно време спря да се върти и останала без дъх, седна до мен.

— Името ми е Флора Ернандес — каза тя. — А ти как се казваш?

Отговорих на въпроса й и се разплаках, успокоена, че срещам друго момиче, което той бе убил.

— Скоро ще дойдат и другите — рече тя.

Флора пак започна да прави пируети, а в това време от всички посоки към дървото през пшеничената нива заприиждаха други момичета и жени. Болката ни преливаше от една към друга като вода от чаша в чаша. Всеки път, когато разказвах историята си, губех по малко от нея, малки капчици болка. В този ден разбрах, че искам да разкажа историята на моето семейство. Защото ужасът на земята е реален и хората го изживяват всеки ден. Ужасът е като цвете или като слънцето; не можеш да попречиш на цветето да разцъфти, нито пък на слънцето да грее.

[1] През 1776 г. се случват най-съдбоносните събития от Американската война за независимост. Армията на Джордж Вашингтон води решаващите си битки, приета е Декларацията за независимостта, а Континенталният конгрес във Филаделфия гласува независимостта на американски колонии от Британската империя. — Б.ред. ↑

[2] Тридневното сражение за гр. Чатануга, щата Тенеси, по време на Гражданската война в САЩ завършва с победата на Севера над Юга. — Б.ред. ↑

Петнайсета глава

В началото им се разминаваше и майка му беше толкова доволна и така весело се заливаше от смях, щом свиеха зад ъгъла на поредния магазин, показвайки му какво бяха отмъкнали, че Джордж Харви също започваше да се смее и се възползваше от възможността да я прегърне, докато тя разглеждаше новия си трофей.

И двамата бяха щастливи, когато някой следобед успяваха да се отърват от баща му и да отидат да пазаруват в близкия град. Би могло да се каже, че поддържаха чистотата, защото припечелваха по нещо, събирайки метални отпадъци и празни бутилки, които откарваха в града с раздрънкания камион на Харви старши.

Когато за пръв път ги хванаха с майка му да крадат, жената на касата прояви снизхождение. „Ако можете — платете. Ако не можете — оставете нещата тук“, каза приветливо тя и намигна на осемгодишния Джордж Харви. Майка му извади от джоба си флакончето аспирин и го остави покорно на тезгяха. От очите й едва не потекоха сълзи. „Държиш се като дете“, често я укоряваше баща му.

Страхът да не бъдат заловени се прибави към останалите страхове в живота му — болезнено чувство, което се преобръщаше вътре в него подобно на разбивани в купа яйца. Научи се да разпознава служителя на магазина, който бе забелязал кражбата, по каменното лице и строгия поглед, с които вървеше между стелажите към тях.

Тя започна да му дава откраднатите неща, за да ги скрие под дрехите си, и той не можеше да й откаже. Ако успееха да се измъкнат с плячката и да се качат в камиона, тя се усмихваше, удряше с длан по волана, наричаше го своя малък съучастник и кабината се изпълваше с безумната й, непредсказуема любов. Тогава за известно време, докато този изблик не преминеше и край пътя не проблеснеше някой лъскав боклук, който си струваше да бъде проучен „за всеки случай“, както казваше майка му, той се чувстваше свободен. Свободен и обичан.

Спомни си съвета, който му бе дала, когато за пръв път пътуваха из Тексас и видяха край пътя бял дървен кръст. В основата му имаше много цветя — и свежи, и увехнали. Багрите им веднага привлякоха погледа му на боклукчия.

— Трябва да се научиш да не обръщаш внимание на мъртвите — каза майка му. — Понякога те имат някои хубави дрънкулки по себе си, които си заслужава да се вземат.

Още тогава той усещаше, че онова, което правят, е нередно. Двамата слязоха от камиона и се отправиха към кръста. Очите на майка му се превърнаха в две черни точки, както винаги когато се оглеждаше за плячка. Намери талисман във формата на око и друг като сърце и ги показа на Джордж Харви.

— Не знам какво ще каже баща ти, но хайде да ги приберем. Ще си остане само между нас двамата.

Тя си имаше тайник, в който държеше разни неща, за които баща му не знаеше нищо.

— Какво избираш — окото или сърцето?

— Окото — отвърна той.

— Тези рози са доста свежи. С тях в камиона ще стане по-хубаво.

Онази нощ спаха в камиона, защото не успяха да се върнат обратно до мястото, където баща му си беше намерил временна работа — дялаше греди на ръка.

Както обикновено, в кабината нощуваха свити един в друг като в тясно и неудобно гнездо. Майка му се въртеше неспокойно на седалката и събираше одеялото под себе си подобно на куче. Джордж Харви беше научил от опит, че е безполезно да се бори с това и че е най-добре да се отпусне. Докато тя не си намереше място, и двамата не заспиваха.

Посред нощ, докато сънуваше дворци и спални с пухени кревати, каквито беше виждал в книжките с картинки по библиотеките, някой затропа по покрива на кабината и двамата се изправиха стреснати. Бяха трима мъже, които надничаха вътре с поглед, който Джордж Харви познаваше. Така гледаше баща му, когато понякога се напиваше. Особеното в тези случаи беше, че погледът му изцяло се съсредоточаваше върху майка му и изобщо не забелязваше сина си.

Знаеше, че не трябва да вика.

— Стой тихо. На теб нищо няма да ти направят — прошепна майка му.

Той се разтрепери под старите войнишки одеяла, с които се бяха завили.

Единият от тримата се беше изправил пред камиона. Другите двама удряха от двете страни по покрива на кабината, хилеха се и плезеха езици.

Майка му разтърси заканително глава, но това ги развесели допълнително. Човекът срещу тях започна да полюшва бедрата си напред-назад, при което другите се разсмяха още по-гръмко.

— Ще се движа бавно — прошепна майка му — и ще се престоря, че слизам от камиона. Когато ти кажа, искам веднага да завъртиш ключа и да запалиш двигателя.

Той разбираше, че му казва нещо важно. Че се нуждае от него. Въпреки че говореше спокойно, усети в гласа й металически нотки, които пробиваха бронята на страха му.

Тя се усмихна на мъжете и когато те задюдюкаха и се отпуснаха, освободи с лакът скоростния лост.

— Сега — каза тя безизразно. Джордж Харви се пресегна и завъртя ключа в стартера. Камионът оживя и старият мотор забоботи.

Физиономиите на мъжете увиснаха и от похотливите им усмивки не остана нищо. Тя даде на заден ход и те зяпнаха, невярващи на очите си. После превключи на предна скорост и изкрещя на сина си:

— Лягай на пода!

Той почувства как нечие тяло се удари в камиона на сантиметри от мястото, където се беше свил. След това то излетя към покрива и се задържа там за секунда, преди майка му отново да превключи на заден ход. В този миг той ясно осъзна, че в живота няма нищо по-лошо от това да бъдеш дете или жена.

Докато гледаше как Линдзи бяга към бъзовия плет, сърцето му биеше лудо, но бързо се успокои. Това беше умение, на което го беше научила майка му, не баща му — да действа само след като е преценил възможно най-неблагоприятните последствия от своя избор. Видя, че бележникът му не е на мястото си и че последният лист от скицника му липсва. Провери дали ножът е в чантата, където го беше скрил, взе го, слезе в избата и го пусна в квадратния отвор, който беше пробил във фундамента. Събра от металната лавица сувенирите от убитите жени. Взе амулета от гривната ми и го стисна в ръката си. Пожела си късмет. Сложи другите сувенири върху бялата си носна кърпа и завърза четирите й краища. Получи се вързопче като онези, които носят скитниците. Пъхна ръка в дупката под основите и легна по корем на пода, за да вкара ръката си до рамото. Заопипва вътрешността с три пръста, държейки с другите два вързопчето, докато не улучи издадения ръждясал край на арматурното желязо, върху което работниците бяха излели цимента. Окачи вързопчето с трофеите си, измъкна ръката си и се изправи. Книгата със сонетите беше заровил по-рано през лятото в горите на Вали Фордж Парк, както винаги отървавайки се постепенно от доказателствата, и се надяваше, че не е действал прекалено бавно.

Бяха изминали не повече от пет минути. Тях можеше да обясни с изненадата и гнева. С проверката на това дали всички ценности са на мястото си: копчета за ръкавели, пари, инструменти. Все пак осъзнаваше, че не трябва да губи повече време. Трябваше да се обади в полицията.

Но първо се подготви. Поразходи се, пое и изпусна няколко пъти бързо въздух и когато телефонистката се обади, гласът му звучеше ядосано и нервно.

— Ало, полицията ли е? Някой е влизал в дома ми — каза той, като съчиняваше наум началото на версията си и същевременно преценяваше колко време ще му е нужно, за да напусне къщата и какво трябва да вземе със себе си.

Баща ми се обади в участъка и потърси Лен Фенърман, но него го нямаше. Уведомиха го, че двама униформени „вече са изпратени да проучат случая“.

Мистър Харви изглеждаше разстроен до сълзи. Полицаите, които се отзоваха на повикването му, сметнаха, че се държи съвсем разумно, като се изключи лекото смущение от това, че е допуснал да се разплаче пред тях. Въпреки че по радиостанцията ги бяха уведомили за рисунката, открадната от Линдзи, те бяха впечатлени от готовността, с която той се съгласи да претърсят дома му. Съчувствието му към семейство Салмън също изглеждаше искрено.

Полицаите се чувстваха неловко. Претърсиха съвсем формално къщата и не откриха нищо, освен доказателства, че човекът живее самотно, както и една стая, пълна с кукленски къщи на втория етаж, където го попитаха откога се занимава с това.

Той незабавно стана по-дружелюбен. Отиде в спалнята и донесе скицника си, без да споменава за откраднатата рисунка. Полицаите забелязаха нарастващия му ентусиазъм, докато им показваше скиците на миниатюрните си постройки. Преминаха към следващия си въпрос много деликатно:

— Господине — обърна се към него единият от полицаите, — можем да ви отведем в участъка за разпит. Имате право да дадете показания в присъствието на адвокат, но…

Мистър Харви го прекъсна:

— Готов съм веднага да отговоря на всичките ви въпроси. Аз съм засегнатата страна, макар че не желая да повдигам обвинения срещу бедното момиче.

— Всъщност момичето, което се е вмъкнало в дома ви — започна другият полицай, — е взело нещо. Рисунка на царевичната нива и нещо като постройка в нея…

Както по-късно щяха да кажат на детектив Фенърман, мистър Харви реагира на думите им съвсем адекватно. Обяснението му изглеждаше толкова убедително, че те изобщо не допуснаха, че може да избяга — най-вече защото поначало не го смятаха за убиец.

— Горкото момиче — каза той и постави ръка на устните си. Взе скицника си и го заразлиства, докато стигна до една рисунка, която много приличаше на взетата от Линдзи.

— Ето, вижте, онази скица много прилича на това, нали?

Полицаите, които се бяха превърнали от разпитващи в разпитвани, кимнаха.

— Опитвах се да си го представя — обясни мистър Харви. — Трябва да ви кажа, че бях ужасен. Мисля, че всички съседи се питат дали не са могли да предотвратят случилото се по някакъв начин. Защо не са видели или чули нещо? Няма начин момичето да не е пищяло.

— Вижте сега продължи той и посочи към рисунката. — Простете, но аз мисля образно и след като научих колко много кръв е имало в царевичното поле и като знам колко спечена е земята там, реших, че може би… — Той ги погледна в очите.

И двамата полицаи го слушаха внимателно. Нямаше следи, нямаше труп, никакви улики. Може би този странен човек има някаква правдоподобна теория.

— Помислих си, че човекът, който го е извършил, вероятно е направил нещо като землянка. След това, да си призная, тази мисъл не ме оставяше на мира и започнах да добавям детайли, както правя, когато строя макетите си. Добавих комин и лавица, така, просто по навик. — Той замълча. — Живея самотно и така си убивам времето.

— И какво, би ли свършило работа? — попита един от полицаите.

— Винаги съм смятал, че в това има нещо.

— Защо не ни се обадихте?

— С това нямаше да върна дъщеря им. Когато ме разпитваше детектив Фенърман, споменах, че се съмнявам в онова момче Елис, но се оказа, че съм го обвинил напразно. Не исках да се бъркам повече с аматьорските си теории.

Полицаите се извиниха и го предупредиха, че на следващия ден при него ще се отбие детектив Фенърман и вероятно ще му зададе същите въпроси, ще иска да види скицника и да чуе теорията му за царевичната нива. Като уважаващ закона гражданин мистър Харви прояви разбиране, макар че в случая жертвата бе той. Полицаите провериха и се убедиха, че сестра ми е влязла през прозореца на избата и е излязла през прозореца на спалнята. Обсъдиха щетите, които мистър Харви заяви, че ще покрие от собствения си джоб. Подчерта, че разбира неутешимата скръб на семейство Салмън, която докарала преди няколко месеца бащата до лудост и която сега, изглежда, е замъглила и разсъдъка на сестрата на нещастното момиче.

Шансовете за арест на мистър Харви се стопяваха и аз виждах как това постепенно води семейството ми към разпад.

Мама взе Бъкли от дома на Нейт, после позвъни на Лен от телефонния автомат пред супермаркета „Севън-Илевън“ на Шосе 30. Уговориха се да се срещнат в мола, който беше недалеч. Той тръгна веднага. Тъкмо излезе с колата си на улицата, когато домашният му телефон започна да звъни. Седнал зад волана, той си мислеше за майка ми, за това, че отношенията им са недопустими, но че му е невъзможно да я отблъсне, макар причините за това да му се изплъзваха и той не бе в състояние да ги анализира трезво.

Мама измина краткото разстояние от магазина за хранителни стоки до мола и поведе Бъкли за ръка през стъклената врата към детския кът — кръгла площадка, където родителите можеха да оставят децата си да играят, докато пазаруват.

Бъкли беше във възторг.

— Детският кът? Може ли? — попита той, когато видя връстниците си да скачат от катерушките и да се премятат през глава на гумения под.

— Наистина ли искаш, миличък? — попита го тя.

— Моля те!

Мама си даде вид, че отстъпва пред молбата му.

— Добре, върви.

Бъкли се отправи към една червена пързалка.

— И да внимаваш! — извика мама след него. Преди никога не му беше позволявала да играе там сам.

Тя записа името му при аниматора, който забавляваше децата, и го уведоми, че ще пазарува на долния етаж.

Докато мистър Харви разясняваше теорията си за убийството ми, мама почувства някой леко да я докосва по рамото в магазина за евтини сувенири „Спенсърс“. Тя се обърна, облекчена, че не се налага да чака повече, но видя гърбът на Лен Фенърман да се измъква през вратата. Последва го, минавайки край светещи маски, пластмасови черни билярдни топки, ключодържатели с плюшени тролчета и един голям ухилен череп.

Лен не се обърна. Тя продължи след него, най-напред развълнувана, а после с все по-нарастващо раздразнение. Докато вървеше, имаше време да мисли, а тя не искаше да го прави.

Накрая го видя да отключва една бяла врата, която се сливаше със стената и беше почти незабележима.

По шума, проникващ отгоре в тъмния коридор, мама разбра, че Лен я води в самата утроба на мола — съоръженията за филтриране на въздуха. Нямаше значение. В тъмнината си представи, че се намира вътре в собственото си сърце. В главата й изплуваха големият постер, окачен на стената в лекарския кабинет, и образът на татко с болнична нощница за еднократна употреба и черни чорапи, седнал на ръба на кушетката за прегледи, докато докторът им обяснява какво е сърдечна недостатъчност. Тъкмо щеше да се поддаде на скръбта, да заплаче, да се препъне и да изпадне в безсъзнание, когато коридорът свърши. Намираше се в огромно помещение с височината на три етажа, което пулсираше и бръмчеше. По металните резервоари и барабани проблясваха безброй светлинки. Тя спря и се заслуша, за да долови някакъв друг звук, освен бумтенето на въздуха, който се засмукваше от целия мол, рециклираше се и после се връщаше обратно. Не се чуваше нищо друго.

Видях Лен преди нея. Застанал сам в полумрака, той се загледа за миг в мама и прочете желанието в очите й. Съчувстваше на баща ми и на цялото ми семейството, но погледът й го погълна. Искаше му се да й каже: „Абигейл, мога да се удавя в очите ти“, но знаеше, че тя няма да му позволи.

Постепенно мама започна да различава отделни предмети в проблясващата металическа джунгла и аз усетих, че тук й е добре. Тази ничия територия я успокояваше, даваше й чувство за недосегаемост.

Ако Лен не беше протегнал ръка и не беше стиснал пръстите й, можех да я имам за себе си там. Присъствието й в това помещение щеше да бъде просто една кратка почивка от живота й на мисис Салмън.

Но той я докосна и тя се извърна към него. Все пак не намери сили да го погледне. Не му оставаше нищо друго, освен да се примири.

От онова, което видях, главата ми се завъртя и аз се вкопчих в пейката на беседката, дишайки тежко. Тя никога нямаше да разбере, че докато вплиташе пръсти в косите на Лен, а той я прегръщаше през кръста и я притискаше до себе си, човекът, който ме беше убил, изпращаше двамата полицаи на входната си врата.

Усещах целувките му по шията и гърдите на мама като мънички, леки миши крачета, като падащите венчелистчета на цвете. Едновременно пагубни и прекрасни. Бяха като шепот, който я зовеше далеч от мен, от семейството и от мъката й. Тялото й откликна на този зов.

Лен взе ръката й и я поведе към лабиринта от тръби. Долитащият отгоре шум припяваше като хор. В същото време мистър Харви се зае да опакова багажа си, брат ми се запозна с едно момиченце, което въртеше обръч в детския кът, сестра ми и Самюъл лежаха един до друг на леглото в стаята й напълно облечени и неспокойни, баба ми обърна третата си чаша, останала сама в трапезарията, а татко седеше и гледаше към телефона.

Лен помогна на мама, която нетърпеливо започна да сваля сакото и ризата му. Наблюдаваше я, докато тя смъкваше собствените си дрехи: съблече пуловера през главата си, после смъкна полата си и остана по пликчета и корсаж. Той не откъсваше поглед от нея.

Самюъл целуна тила на сестра ми. Тя ухаеше на сапун и антисептик. В този миг си пожела никога да не се разделя с нея.

Лен се канеше да каже нещо. Мама забеляза, че устните му помръдват. Затвори очи и безгласно изкрещя на света край нея да замълчи. После го погледна. Той мълчеше, стиснал устни. Тя свали памучния си корсаж през главата и свали пликчетата си. Тялото ми щеше да бъде като на мама, само че аз никога нямаше да порасна. Но нейната кожа беше с цвета на луната, а очите й бяха два океана. Отвътре се чувстваше празна, объркана и изоставена.

Мистър Харви излезе за последен път от къщата си, а мама сбъдна най-земното от желанията си да избяга от разбитото си сърце в спасително прелюбодеяние.

Шестнайсета глава

Точно една година след моята смърт д-р Сингх се обади да каже, че няма да се върне у дома за обяд. Но Руана и без това нямаше намерение да се откаже от гимнастиката си.

Стъпила върху килимчето на единственото място в къщата, където беше топло през зимата, тя се наведе напред и отпусна ръце към пръстите на краката си. Ако разтегателните упражнения не й помогнеха да престане да мисли за честите отсъствия на съпруга си, тя щеше да продължи с гимнастиката, докато самият й организъм не поиска от нея да го изхвърли от ума си, да се съсредоточи, да се движи, да изключи съзнанието си и да забрави за всичко друго, освен лекия и приятен копнеж в опънатите й мускули.

Прозорецът във всекидневната стигаше почти до пода, от който всъщност го делеше само металната решетка на отоплението, което Руана предпочиташе да не включва, защото я дразнеха звуците, които издаваше. Виждаше оголялото черешово дърво отвън и празната хранилка за птици, кацнала на един от клоните му.

Продължи с упражненията, докато по цялото й тяло се разля топлина и съзнанието й се изключи. Стените на дома й изчезнаха. Както и възрастта й. Синът й. Но образът на мъжа й все още витаеше в мислите й. Имаше някакво предчувствие. Не вярваше причината за все по-честите му закъснения напоследък да е друга жена или увлечена по него студентка. Беше нещо друго, което самата тя беше преживяла и от което се бе освободила, след като преди време я бе наранило. Амбиция.

Звуците я върнаха към действителността. През две улици залая Холидей, кучето на Гилбъртови му отговори, а на горния етаж из стаята си трополеше Рей. За щастие гръмна музиката на „Джетро Тал“ и отново заглуши всичко.

С изключение на една-две цигари, които си позволяваше да изпуши тайно, за да не дава лош пример на сина си, Руана водеше здравословен живот. Мнозина от съседките й бяха впечатлени от добрата й форма и някои я питаха как го постига, но тя смяташе, че това е просто начин да заговорят саможивата чужденка. Но сега, заела позата сукхасана[1] и дишайки бавно и дълбоко, тя не успя да се отпусне напълно. Тревожният страх какво ще прави, когато Рей възмъжее, а съпругът й се отдаде напълно на кариерата си, запълзя от вътрешната страна на стъпалата и нагоре по прасците, към коленете и продължи нагоре по бедрата към скута й.

На вратата се позвъни.

Руана се зарадва, че прекъснаха мислите й, макар че не обичаше изненадите, защото редът за нея беше равносилен на медитация. Стана бързо, взе шала, който беше метнала на гърба на един стол наблизо, завърза го около кръста си и под звуците на музиката, която кънтеше по стълбището, се отправи към вратата. За момент си помисли, че е някой съсед, дошъл да се оплаче от силната музика. Червеното трико и шалът около кръста й не бяха най-подходящото облекло за случая.

Но на стъпалата стоеше Рут с книжен плик в ръцете.

— Здравей — каза Руана. — Какво има?

— Идвам при Рей.

— Влизай.

Почти крещяха, за да надвият грохота на музиката, носеща се от горния етаж. Рут влезе в антрето.

— Качи се горе — извика Руана и посочи към стълбите.

Видях я как огледа Рут, облечена с широк гащеризон, поло и яке с качулка. „Като за начало — става“, каза си Руана наум.

Рут беше с майка си в магазина за хранителни стоки, когато видя свещите сред картонените чинии и пластмасовите вилици и лъжици. Сутринта в училище болезнено я осени мисълта каква дата е днес, но нищо от онова, което бе направила след това — лежа в леглото и чете „Под стъкления похлупак“[2], помогна на майка си да почисти бараката (която баща й упорито наричаше работилница, докато за нея беше поетичен кът) и отиде на пазар — не беше достойно да отбележи годишнината от моята смърт, затова си беше наумила да направи нещо специално.

Когато видя свещите, веднага реши, че ще отиде в дома на Рей да му предложи да я придружи. Заради срещите им на игрището децата от училище ги смятаха за влюбени, въпреки че нищо в поведението им не потвърждаваше това. Рут можеше да рисува голи жени колкото си иска, да връзва на главата си тюрбани, да пише есета за Джанис Джоплин и на всеослушание да протестира срещу унизителното за жените бръснене на космите по краката и подмишниците, но в очите на съучениците си от „Феърфакс“ тя си оставаше странно момиче, видяно да се Ц-Е-Л-У-В-А с едно странно момче.

Никой не знаеше — а и те нямаха намерение да го разгласяват — че това беше един техен експеримент. Дотогава Рей се беше целувал само с мен, а Рут не го беше правила с никого, затова се договориха да се целунат, за да видят какво ще се получи.

— Нищо не почувствах — каза Рут после, докато лежаха върху кленовите листа под едно дърво зад учителския паркинг.

— Аз също — призна си Рей.

— Почувства ли нещо, когато целуна Сузи?

— Да.

— Какво?

— Че искам още. Онази нощ сънувах, че я целувам пак и се питах дали е така и с нея.

— А сексът?

— Не съм стигал дотам — каза Рей. — Сега се целувам с теб, обаче не е същото.

— Можем да продължим да опитваме — предложи Рут. — Аз съм навита, ако го пазиш в тайна.

— Мислех, че си падаш по момичета — каза Рей.

— Ще ти предложа нещо — каза Рут. — Ти ще си представяш, че съм Сузи, а аз ще се преструвам, че това е истина.

— Голяма откачалка си — отвърна Рей с усмивка.

— Не искаш, така ли? — подразни го Рут.

— Покажи ми пак рисунките си.

— Може да съм откачена — каза Рут, измъквайки от чантата скицника си, пълен с голи жени, които беше прерисувала от „Плейбой“, като беше намалила или увеличила някои части и беше добавила косми и бръчки там, където в списанието бяха туширани, — но поне не се възбуждам от рисунки на голи тела.

Рей танцуваше из стаята си, когато на вратата застана Рут. Той беше с очилата си, които сваляше в училище, защото баща му се беше бръкнал за най-евтините и груби рамки. Носеше торбести, покрити с петна джинси и тениската, с която беше спал, както предположи Рут.

Щом я видя на прага на вратата с книжния плик в ръце, той застина изненадан на мястото си. Машинално свали очилата си, после, без да знае какво да прави с тях, ги размаха към нея и каза:

— Здравей.

— Можеш ли да я намалиш? — извика Рут.

— Ей сега!

Врявата престана, но ушите на Рут още пищяха и в този миг тя видя нещо особено да проблясва в очите на Рей.

Той стоеше в другия край на стаята, между тях беше неоправеното му легло, завивките бяха събрани на топка, а над леглото висеше моят портрет, който Рут беше нарисувала по памет.

— Окачил си го — каза Рут.

— Много е добър.

— Само двамата с теб мислим така.

— Мама също го харесва.

— Тя е доста емоционална — отбеляза Рут и остави плика. — Нищо чудно, че си такъв психар.

— Какво има в плика?

— Свещи — отвърна Рут. — Купих ги от магазина. Днес е шести декември.

— Знам.

— Мислех да отидем в царевичната нива и да ги запалим там. Да се сбогуваме.

— Колко пъти можем да се сбогуваме?

— Просто ти предлагам. Мога да отида и сама.

— Не, ще дойда.

Както беше с якето си, Рут седна на леглото и го изчака да смени тениската си. Беше с гръб към нея, слаб, но с добре очертани мускули, а кожата му, смугла като на майка му, беше по-подкупващо нежна от нейната.

— Можем да се поцелуваме малко, ако искаш.

Той се обърна усмихнат. Експериментите бяха започнали да му харесват. Вече не мислеше за мен, макар че не се решаваше да го признае пред нея.

Харесваше му това, че Рут ругаеше и мразеше училището. Харесваше му колко е умна и как се преструва, че не се интересува от факта, че баща му е доктор (макар и не по медицина, както подчертаваше), а нейният събира вехтории от старите къщи, или че в къщата на семейство Сингх има толкова много книги, за което тя не би могла и да мечтае.

Седна до нея на леглото.

— Ще си свалиш ли якето?

Тя го свали.

И така, в деня на годишнината от моята смърт Рей събори Рут на леглото и те започнаха да се целуват. В един момент тя го погледна в лицето и каза:

— По дяволите, мисля, че усещам нещо.

Когато Рей и Рут навлязоха в царевичната нива, и двамата мълчаха, а той я държеше за ръка. Тя не знаеше дали беше хванал ръката й, защото бяха обсебени от смъртта ми, или защото я харесваше. В ума й бушуваше буря, а обичайната й прозорливост й беше изневерила.

После видя, че не е единствената, която си беше спомнила за мен този ден. Хал и Самюъл Хеклър стояха в нивата с ръце в джобовете, обърнати с гръб към тях. Рут видя оставените на земята жълти нарциси.

— Ти ли ги донесе? — обърна се Рут към Самюъл.

— Не — отвърна Хал вместо брат си. — Бяха тук, когато дойдохме.

Мисис Стед ги гледаше от стаята на сина си на втория етаж.

Беше решила да си сложи палтото и да отиде на нивата, без да се замисля дали присъствието й там е уместно.

Грейс Таркинг се разхождаше из квартала и видя мисис Стед да излиза от дома си, понесла една коледна звезда. Размениха няколко думи и Грейс каза, че ще се отбие до дома си, а после ще се присъедини към останалите.

Грейс повика по телефона приятеля си, който живееше наблизо в един малко по-богат квартал, и после позвъни на Гилбъртови. Те все още не се бяха съвзели напълно от странната роля, която бяха изиграли за установяването на моята смърт — верният им лабрадор беше намерил първото доказателство. Грейс предложи да ги придружи, защото бяха възрастни и щеше да им е трудно да вървят сами през съседските морави и неравната земя в царевичната нива. Мистър Гилбърт веднага изрази готовност да тръгнат. Нуждаели се от това, особено съпругата му, но аз виждах колко е съкрушен самият той. Винаги прикриваше болката си, показвайки загриженост към жена си. И двамата бяха обмисляли да дадат кучето си някъде далече, но не можаха да го направят, то им беше голяма утеха.

Мистър Гилбърт се питаше дали Рей знае за събирането и позвъни в дома на Сингх. Той изпълняваше някои малки поръчки на възрастната двойка и те смятаха, че е мило момче, към което другите се отнасят несправедливо. Руана каза на мистър Гилбърт, че синът й сигурно вече е отишъл на нивата, и добави, че самата тя също ще дойде.

Линдзи, която гледаше през прозореца, видя Грейс Таркинг и приятелят й да минават през моравата на О’Дуайърови. Грейс водеше мисис Гилбърт под ръка, а младежът подкрепяше мистър Гилбърт.

— Мамо, нещо става в царевичната нива — каза тя.

Мама четеше Молиер, който беше изучавала подробно в колежа, но оттогава не се беше връщала към него. До нея бяха струпани книгите, заради които навремето си беше създала името на студентка с авангардно мислене: Сартър, Колет[3], Пруст, Флобер. Беше ги свалила от лавиците в спалнята си и беше обещала пред себе си да ги препрочете до края на годината.

— Не ми е до това сега — отвърна тя на Линдзи. — Но съм сигурна, че баща ти ще прояви интерес, когато се върне от работа. Защо не отидеш да поиграеш с брат си?

Сестра ми от седмици предано се въртеше край мама и се опитваше да спечели благоразположението й. Нещо тревожно прозираше през ледената й маска, Линдзи беше сигурна в това. Остана на стола до нея, наблюдавайки съседите през прозореца.

* * *

Стъмни се и свещите, които прииждащите хора бяха донесли, осветяваха царевичната нива. Като че ли всички, които бях познавала или до които бях седяла в детската градина или в училище, бяха дошли. Мистър Бот видя, че нещо става, когато си тръгваше към къщи. Беше се задържал в кабинета си, за да го подготви за лабораторното упражнение върху храносмилателната система на животните, което провеждаше всяка година. Той се повъртя наоколо, но когато осъзна какъв е поводът, се върна в училището, за да позвъни на няколко телефона. Имаше една секретарка, която преживя много тежко смъртта ми. Тя дойде заедно със сина си. Появиха се и учителите, които бяха пропуснали официалната прощална церемония.

Слухът, че мистър Харви е заподозрян за убийството ми, беше започнал да се разнася още в навечерието на Деня на благодарността. До следобеда на другия ден това беше единственото нещо, за което говореха съседите. Чудеха се възможно ли е този странен човек, живял толкова тихо сред тях, да е убил Сузи Салмън? Но никой не посмя да се обърне към семейството ми за повече подробности. Разпитваха роднините на приятелите ни и момчетата, които косяха моравите в квартала, дали знаят нещо. Търсеха контакт с всеки, който би могъл да има информация какво прави полицията. Чрез церемонията със свещите в царевичната нива те искаха както да почетат паметта ми, така и да намерят някаква взаимна утеха. Сред тях живееше убиец, разминаваше се с тях по улицата, купуваше сладките, приготвени от дъщерите им за благотворителните кампании на скаутите, и се абонираше за списания чрез синовете им.

В моето небе аз почувствах топлина и прилив на енергия, виждайки как все повече хора се отправят към полето, палят свещите си и тихо подхващат една тъжна балада, която мистър О’Дуайър бе чул някога да пее дядо му от Дъблин. В началото песента на съседите ми звучеше нестройно, но когато мистър О’Дуайър извиси глас, секретарката от училището също поде мелодията, макар и не толкова чисто. Руана Сингх стоеше неподвижно в периферията на групата, далеч от сина си. Тя тъкмо излизаше, когато д-р Сингх се обади по телефона, за да й каже, че ще остане да нощува в университета. Но другите бащи, завръщайки се вкъщи, оставяха колите си в гаражите и поемаха към царевичната нива. Питаха се как биха могли да работят, за да издържат семействата си, и едновременно с това да осигурят безопасността на децата си? Събрани заедно, те осъзнаваха, че това е невъзможно. Каквито и правила да налагаха, онова, което се бе случило с мен, можеше да застигне и тях.

Никой не се обади вкъщи. Никой не обезпокои семейството ми. Домът ни заедно с керемидите на покрива, комина, купчината дърва, алеята за коли и оградата беше покрит с непроницаема броня, подобна на прозрачната ледена кора, с която се покриват дърветата след дъжд, когато стегне студ. Отвън къщата ни изглеждаше като всички други в квартала, но все пак беше различна. Убийството се затваря зад кървавочервена врата и никой не знае какво има вътре.

* * *

Когато небето се оцвети в розово, Линдзи осъзна какво става. Мама изобщо не вдигна очи от книгата си.

— Това е възпоминание за Сузи — каза сестра ми. — Ето, чуй. Тя отвори широко прозореца и студеният декемврийски въздух донесе звуците на далечна песен.

Мама напрегна всичките си сили.

— Вече правихме панихида — каза тя. — Приключих с това.

— С кое?

Ръцете на майка ми бяха върху страничните облегалки на креслото. Тя се наведе леко напред и върху лицето й падна сянка, така че на Линдзи й беше трудно да види изражението й.

— Не вярвам, че тя ни чака на небето. Не мисля, че паленето на свещи и всичко останало са проява на почит към нейната памет. Има други начини да я почетем.

— Как? — попита Линдзи. Тя седеше по турски на килимчето в краката на мама, която беше пъхнала пръста си в томчето на Молиер, за да отбележи докъде е стигнала.

— Аз например искам да бъда нещо повече от майка.

Линдзи си помисли, че я разбира. Тя също искаше да бъде нещо повече от момиче.

Мама остави книгата на масичката за кафе и се смъкна от креслото на пода. Изненадах се. Тя никога не сядаше на пода, обикновено се настаняваше на бюрото за сметки, на някое кресло, а понякога в единия край на канапето с Холидей, свит на кравай до нея.

Тя взе ръката на сестра ми в своята.

— Напускаш ли ни? — попита Линдзи.

Мама се разтрепери. Как би могла да изрече гласно това, което в себе си вече беше решила? Затова излъга:

— Няма да ви изоставя, обещавам.

Как й се искаше да бъде отново онова свободно момиче, което подреждаше фините порцеланови сервизи в „Уонамейкър“ криеше от управителя чашата със счупена дръжка и мечтаеше да живее в Париж като Бовоар и Сартър. В този ден тя се прибра вкъщи, смеейки се безгласно на Джек Салмън, който си падаше малко сухар и мразеше цигарения дим, но въпреки това беше толкова сладък. В парижките кафенета всички пушат, беше му казала тя, и това явно го впечатли. Когато в края на онова лято го покани у дома и за пръв път — това важеше и за двамата — правиха любов, тя запали цигара и той на шега каза, че също ще изпуши една. Подаде му синята порцеланова чаша без дръжка вместо пепелник и използва цялото си красноречие, за да му разкаже по-забавно историята за това, как я беше счупила и я беше скрила под палтото си.

— Ела тук, детето ми — каза мама. Линдзи облегна гърба си на гърдите й, мама я прегърна и започна непохватно да я люлее. — Справяш се толкова добре, Линдзи. Ти поддържаш баща си жив.

Чуха колата на татко да спира пред къщата.

Линдзи остана в прегръдките на мама, която си мислеше за Руана Сингх, излязла в задния двор, за да изпуши една цигара. Сладникавата миризма на „Дънхил“, която се разнесе откъм улицата, отнесе мама надалеч. Последното й гадже преди татко обичаше „Галоаз“. Беше доста претенциозен, обичаше да се взима на сериозно и тя неволно му подражаваше.

— Виж само колко свещи има там, мамо! — възкликна Линдзи, поглеждайки през прозореца.

— Иди да посрещнеш баща си — каза мама.

Сестра ми посрещна татко в антрето и закачи палтото и ключовете му. Да, ще отидем, каза той. Разбира се, че ще отидем.

— Татко! — провикна се брат ми от втория етаж и сестра ми и баща ми се качиха при него.

— Да го вземем ли с нас? Ти решаваш — каза татко, когато Бъкли се вкопчи в краката му.

— Уморих се да внимавам да не разбере — отвърна Линдзи. Не е честно да крием от него. Сузи я няма. Той го знае.

Брат ми вдигна очи към нея.

— Хората се събират в памет на Сузи — каза му Линдзи. Ще те заведем там заедно с татко.

— Мама болна ли е? — попита Бъкли.

Линдзи не искаше да го лъже, но имаше чувството, че е схванал правилно положението.

— Да.

Татко каза, че ще я изчака долу, докато тя преоблече Бъкли.

— Аз я виждам, знаеш ли? — рече Бъкли и Линдзи го погледна изненадано. — Понякога тя идва, говори ми и остава за малко при мен, докато ти играеш футбол.

Линдзи се чудеше какво да каже, затова протегна ръце и го прегърна силно, както често правеше с Холидей.

— Ти си чудесно момче — каза тя на брат ми. — Каквото и да стане, аз винаги ще съм с теб.

Баща ми заслиза по стълбите, като с лявата си ръка се опираше на парапета, докато не стъпи на площадката с каменна настилка долу.

Не се стараеше да стъпва тихо. Мама го чу, взе своя Молиер и се промъкна в един ъгъл в трапезарията, където той нямаше да я види. Продължи да чете, скрита от семейството си. Чакаше с нетърпение хлопването на входната врата.

По една случайност съседи, учители и приятели се бяха събрали в кръг недалеч от мястото, където бях убита. Щом излязоха навън, татко, сестра ми и брат ми отново чуха пеенето. С цялото си същество баща ми се беше устремил към топлината и светлината. Толкова много му се искаше да остана в паметта и сърцето на всеки от тях. Докато ги наблюдавах, аз разбрах, че те всички се сбогуваха завинаги с мен. Щях да бъда едно от многото изгубени момичета. Те щяха да се разотидат по домовете си и да ме забравят като старо писмо, което никога няма да отворят и препрочетат отново. Аз също се сбогувах с тях, пожелах им всичко хубаво и посвоему ги благослових за добрите им мисли. Ръкостискане на улицата, изпусната вещ, която някой повдига и връща на собственика, приятелско махване с ръка от някой далечен прозорец, кимване, усмивка, търпелив поглед, очи, които благосклонно наблюдават детските лудории.

Рут първа забеляза тримата представители на семейството ми и дръпна Рей за ръкава.

— Иди да им помогнеш — прошепна тя.

Рей, който се запозна с баща ми в първия ден от дългия му път в търсене на убиеца ми, пристъпи към тях. Самюъл също се приближи. Подобно на двама млади духовни пастири те поведоха баща ми, сестра ми и брат ми към групата, която мълчаливо се разтвори, за да им направи път.

Татко не беше излизал от къщи от месеци, само отиваше с колата до работа и обратно или седеше в задния двор. Не беше се виждал и със съседите ни. Сега погледът му се местеше от лице на лице, докато не осъзна, че ме обичат дори и непознати за него хора. Сърцето му се изпълни отново с топлина, което не се беше случвало от много време — с изключение на кратките моменти с Бъкли, когато двамата даваха израз на обичта си един към друг.

Той погледна към мистър О’Дуайър.

— Стан — каза той. — Сузи обичаше да стои на прозореца през лятото и да те слуша как пееш в двора. Харесваше й. Ще ни попееш ли?

И подобно на милостта, която рядко ни се оказва, и то не когато имаме най-голяма нужда от нея, мистър О’Дуайър запя, като се поколеба само при първата нота, след което гласът му се извиси висок, ясен и прекрасен.

Всички запяха с него.

Спомням си онези летни нощи, за които спомена татко. Как с нетърпение чаках да се стъмни с надеждата, че ще се разхлади. Понякога, застанала при отворения прозорец в хола, усещах полъха на бриза, който донасяше мелодията, идваща от двора на семейство О’Дуайър. Докато изслушам всички ирландски балади, които мистър О’Дуайър знаеше, понякога във вятъра започваше да се усеща миризма на пръст, озон и мъх, а това означаваше само едно — гръмотевична буря.

И тогава за един прекрасен момент всичко стихваше. Линдзи седеше на стария диван в стаята си и учеше, татко четеше в кабинета си, а мама бродираше или миеше съдовете.

Обличах дългата си памучна нощница и излизах на задната веранда. Едрите дъждовни капки започваха да барабанят по покрива, вятърът нахлуваше от всички страни и нощницата прилепваше към тялото ми. Беше топло и прекрасно, светкавица прорязваше небето и няколко мига по-късно се разнасяше гръм.

Мама заставаше на отворената врата и след като изречеше обичайното си предупреждение „Ще настинеш и ще умреш“, замълчаваше. Двете слушахме грохота на дъжда и гръмотевиците и вдъхвахме аромата на пръст, с който земята сякаш ни поздравяваше.

— Изглежда, теб никоя сила не може да ти надвие — каза мама една вечер.

Харесвах тези моменти, когато и двете чувствахме нещата по един и същи начин. Обърнах се към нея, облечена в тънката си нощница, и отвърнах.

— Така е.

[1] Една от най-удобните пози за медитация в йогата. — Б.ред. ↑

[2] Роман на американската писателка и поетеса Силвия Плат (1932–1963 г.), която се самоубива две седмици след публикуването му. Посмъртно става носител на наградата „Пулицър“ за поезия. — Б.ред. ↑

[3] Колет е литературният псевдоним на френската писателка Габриел Сидони (1873–1954 г.) — Б.ред. ↑

Запечатани мигове

С подарения от родителите ми фотоапарат направих десетки случайни снимки на семейството си. Фотографиите бяха толкова много, че татко ме накара да избера филмовите ленти, които наистина искам да бъдат проявени. Тъй като разходите за манията ми нарастваха, в шкафа си сложих две кутии: „Ленти за проявяване“ и „Архивирани ленти“. Както мама отбеляза, това беше единствената проява на организационни способности от моя страна.

Приятно ми беше да знам, че проблясвайки, моят „Кодак Инстаматик“ запечатва моменти, които, макар и вече отминали, завинаги щяха да останат на лентата. Когато светкавицата изгореше, аз прехвърлях горещото кубче от едната си ръка в другата, докато се охлади. От нагорещяването на жичката тънкото стъкло на лампите в светкавицата често се покриваше със синкави линии, подобно на мрамор, или се опушваше. С фотоапарата си аз успявах да спра и да задържа хода на времето. Никой не можеше да ми отнеме запечатаните мигове, защото те бяха мои.

* * *

В една лятна вечер през 1975 г. мама се обърна към татко и каза:

— Правил ли си някога любов в океана?

— Не — отговори той.

— И аз не съм. Хайде да си представим, че сме в океана, аз плувам и се отдалечавам все повече от теб и може да не се върна.

На следващия ден тя замина за хижата на баща си в Ню Хампшър.

През онова лято, когато Линдзи, Бъкли или баща ми отваряха вратата, често намираха на стъпалата тенджера задушено със зеленчуци или кейк. Понякога дори ябълков пай — любимия десерт на татко. Задушеното, което мисис Стед готвеше, беше ужасно. Кейковете на мисис Гилбърт бяха недопечени, но ставаха за ядене. Ябълковият пай на Руана беше божествен.

В кабинета си по време на дългите нощи, след като мама замина, баща ми се опитваше да избяга от мислите си, като препрочиташе пасажи от писмата на Мери Чеснът[1] до нейния съпруг от времето на Гражданската война. Искаше му се да се освободи от чувството за вина и напразните надежди, но това беше невъзможно. Само веднъж на лицето му се изписа подобие на усмивка.

„Ябълковият пай на Руана Сингх е прекрасен“, написа той в бележника си.

Един есенен следобед той се обади по телефона на баба Лин.

— Джек — каза баба ми. — Смятам да дойда да живея у вас.

Татко мълчеше, но се усещаше, че се колебае.

— Искам да бъда полезна на теб и децата. Няма смисъл да кукувам повече в този мавзолей сама.

— Лин, ние вече започнахме да свикваме с новия живот — измънка той.

Но все пак майката на Нейт не можеше да се грижи вечно за Бъкли. Минаха четири месеца, откакто мама беше заминала, и по всяка вероятност нямаше никога да се върне.

Баба ми не се предаваше. Виждах как се бори с изкушението да обърне последната глътка водка в чашата си.

— Няма да пия до… — тя се замисли дълбоко — … пет часа следобед. По дяволите, ще се откажа изобщо от пиенето, ако смяташ, че е необходимо.

— Даваш ли си сметка какво казваш?

Ясното съзнание за даденото обещание я прониза от ръката, с която държеше слушалката, до стъпалата й, обути в изрязани обувки с висок ток.

— Да, така мисля.

Едва след като затвори телефона, татко си зададе въпроса: „Къде ще я НАСТАНИМ?“

Но отговорът беше очевиден за всички.

През декември 1975 г. се навърши една година, откакто мистър Харви събра багажа си и изчезна от града. Оттогава никой не го беше виждал. По витрините на магазините бяха залепени листовки с неясното му изображение, но скоро лепенките изпопадаха и хартията се разкъса. Линдзи и Самюъл се разхождаха из квартала или висяха в автосервиза на Хал. Тя не избягваше да ходи в закусвалнята, където обикновено се събираха другите деца. Собственикът й беше човек, съблюдаващ закона и реда. Беше увеличил двойно портрета на Джордж Харви и го беше залепил на входната врата. С готовност разказваше на любопитните клиенти зловещите подробности — малко момиче, царевична нива, намерена лакетна кост.

Накрая Линдзи помоли Хал да я откара до полицейския участък. Искаше да разбере докъде са стигнали с разследването.

Двамата казаха довиждане на Самюъл, на когото Хал повери магазина, и потеглиха с колата в мокрия декемврийски сняг.

Като я видяха, полицаите се изненадаха от младостта и решимостта на Линдзи. Щом разбраха коя е, всеки гледаше да се измъкне. Беше само на петнадесет, но целенасочена и упорита. Гърдите й бяха като малки чашки, краката й бяха все още тромави, но приятно заоблени, а погледът на очите й, наподобяващи листенца на цвете, беше твърд като кремък.

Линдзи и Хал чакаха пред кабинета на началника, седнали на една дървена пейка в общото помещение, когато тя мерна в дъното нещо, което й се стори познато. Беше върху бюрото на детектив Фенърман и привличаше погледа поради цвета си. Мама наричаше този цвят „китайско червено“. Беше по-ярък от розата, цветът на класическите червила, който почти не се среща в природата. Мама се гордееше, че „китайското червено“ й отива и всеки път, когато си връзваше шал в този цвят, не пропускаше да отбележи, че дори баба Лин не би дръзнала да си го сложи.

— Хал — каза Линдзи. Всяко мускулче на тялото й се напрегна, докато гледаше предмета върху бюрото на Фенърман, който й се струваше все по-познат.

— Да?

— Виждаш ли онова червеното там?

— Да.

— Донеси ми го, моля те.

Хал я погледна въпросително и тя обясни:

— Мисля, че е на мама.

Хал стана, за да изпълни молбата й, но в това време Лен влезе в стаята през вратата зад пейката, на която седеше Линдзи. Той разбра накъде се е запътил Хал и потупа сестра ми по рамото. Двамата кръстосаха погледи.

— Какво прави шалът на майка ми у вас?

Детектив Фенърман се обърка.

— Сигурно го е забравила в колата ми.

Линдзи се изправи на крака и впи в него ясните си очи, без да трепне. Неудобният за него въпрос беше неминуем:

— Какво е правила тя в колата ви?

— Здравей, Хал — каза Лен.

Хал държеше шала в ръка. Линдзи го грабна, гласът и беше гневен:

— Защо шалът на мама е у вас?

И макар че Лен беше детективът, Хал пръв забеляза, че истината я осени в пълния си спектър. Същото се случваше в часовете по алгебра или английски, когато сестра ми първа решаваше уравнението или посочваше на съучениците си двойственото значение на някой стих. Хал сложи ръка на рамото й и я побутна към изхода.

— Да си вървим.

По-късно тя изплака мъката си на рамото на Самюъл в стаичката зад автосервиза.

Когато навърши седем години, брат ми построи крепост за мен. Все си повтаряхме, че ще я направим заедно. Татко нямаше сили да участва, защото му напомняше за шатрата, която беше помогнал на мистър Харви да направи, преди той да изчезне.

В къщата на мистър Харви се беше нанесло семейство с пет малки момиченца. До кабинета на татко достигаше смехът на децата, които играеха в басейна, напълнен с вода през пролетта след бягството на мистър Харви. Смехът на малки момиченца — момиченца, които трябва да бъдат пазени.

Жизнерадостните им възгласи режеха слуха на баща ми като разбито стъкло. През пролетта на 1976 г., след като мама вече беше заминала, той затваряше прозореца дори и в най-горещите вечери, за да не чува гласовете им. Наблюдаваше малкото си самотно момче, което си говореше само край храстите. Бъкли беше донесъл празни керамични саксии от гаража и забравената от всички решетка за почистване на обувки, захвърлена край къщата. Всичко, което можеше да послужи за стени на крепостта. С помощта на Самюъл, Хал и Линдзи беше дотъркалял до задния двор два огромни камъка. Изненадан от свършената работа, Самюъл го попита:

— Как ще направиш покрива?

Бъкли го загледа замислено. В същото време Хал прехвърляше наум съдържанието на автосервиза си и се сети за два стари листа гофрирана ламарина, опрени на стената отзад.

И така, една знойна вечер татко погледна към градината, но не видя сина си. Бъкли се беше настанил в своята крепост. Пропълзяваше вътре на четири крака, издърпваше саксиите след себе си и подпираше на тях една висока почти до покрива дъска от гофрирана ламарина. Вътре влизаше достатъчно светлина, за да може да чете. Хал изпълни молбата му и написа със спрей на вратата с големи черни букви: „Вход Забранен“.

Бъкли четеше най-вече комикси — „Отмъстителите“ и „Х-мен“. Мечтаеше да бъде Върколака Улвърин, чийто скелет е от най-здравия метал на света, а раните му заздравяват за една нощ. Понякога, макар и рядко, се сещаше за мен, спомняше си гласа ми и му се искаше да изляза от къщата, да почукам на покрива на неговата крепост и да го помоля да ме пусне вътре. Понякога му се искаше Самюъл и Линдзи да са по-често у дома и татко да си играе с него така, както правеше преди. Да играе, без да се опитва да скрие с усмивка тревогата, която сега заобикаляше всичко като невидимо силово поле. Но брат ми не се оставяше да тъгува за мама. Заравяше се в историите за слаби мъже, които се превръщат в могъщи същества, пробиват стоманата с поглед или с магически чук и се катерят по отвесните стени на небостъргачите. Когато беше ядосан, той се превръщаше в зеленото чудовище Хълк, през останалото време беше човекът паяк. Когато му беше тежко на сърцето, малкото момче си представяше, че придобива необикновена сила и така възмъжаваше. Сърцето му ту се смекчаваше, ту ставаше твърдо като камък. Сърце — камък, сърце — камък. Наблюдавайки го, аз си спомних думите на баба Лин, която обичаше да повтаря, когато с Линдзи въртяхме очи и правехме гримаси зад гърба й: „Внимавайте с гримасите, защото ще си останете с тях.“ Веднъж, когато беше във втори клас, Бъкли донесе у дома съчинение, което беше написал в училище: „Имало едно време едно момче на име Били. То искало всичко да знае. Веднъж видяло една яма, влязло в нея и повече не излязло оттам. Край.“

Татко беше твърде погълнат от мислите, за да забележи нещо нередно в тази история. Както правеше някога мама, той залепи съчинението на хладилника — на същото място, където беше отдавна забравената рисунка на граничната зона между небето и земята, която Бъкли беше нарисувал. Но брат беше разбрал, че в съчинението му нещо не е както трябва от начина, по който беше реагирала учителката. Преди да му го върне, тя го беше погледнала два пъти с вдигнати вежди, както правеха в анимационните филми. Той свали листа от вратата на хладилника и го занесе в старата ми стая. Сгъна го на четири и го пъхна във вече празния тайник под леглото ми.

В един горещ ден през есента на 1976 г. Лен Фенърман отиде в хранилището за веществени доказателства и отвори големия сейф. Там бяха животинските кости, намерени в избата на мистър Харви, както и лабораторното заключение за наличие на следи от негасена вар. Разследването ръководеше самият той, но колкото и да копаеха, не откриха други кости, нито трупове в имота на Харви. Кървавото петно на пода в гаража беше единствената „визитна картичка“, останала от мен. Лен прекара седмици и месеци наред, блъскайки главата си върху ксерокопието на скицата, която Линдзи беше отмъкнала. Заведе отново екип в нивата и я прекопаха едва ли не цялата. Накрая откриха една бутилка от кока-кола на другия край, която беше липсващото звено, свързващо мистър Харви и мен. По нея имаше пръстови отпечатъци, съвпадащи с онези, които бяха снети в дома му, както и други, които съвпаднаха с моите от свидетелството ми за раждане. Нямаше никакво съмнение, че Джек Салмън е бил прав още от самото начало.

Но колкото и усилено да го издирваха, Джордж Харви като че ли се беше изпарил. Името му не беше регистрирано никъде. Официално той не съществуваше.

От него бяха останали само кукленските къщи и макетите. Лен се обади на човека, който ги продаваше и взимаше комисиона от богаташите, които си поръчваха умалени копия на собствените си домове. Нищо. Свърза се с производителите на миниатюрните столчета, вратички и прозорчета от месинг и стъкло, както и с производителите на изкуствени храсти и дървета, но отново без резултат.

Сега седеше на празното бюро в подземието на участъка и разглеждаше веществените доказателства. Прегледа купчината допълнителни листовки със снимката ми, направени от баща ми. Познаваше лицето ми до най-малките детайли, по въпреки това ги разглеждаше внимателно. Беше стигнал до убеждението, че напоследък засиленото строителство в района дава надежда за някакъв напредък по моя случай. Навсякъде се извършваха усилено изкопни работи и може би щяха да се намерят още улики, които да му дадат нужния отговор.

На дъното на кутията беше чантата ми и плетената ми шапка със звънчета. Когато я подаде на мама, тя припадна. Той все още не можеше да каже кога точно се влюби в нея. Аз знаех, че беше в деня, когато мама рисуваше фигурки върху амбалажна хартия във всекидневната, а Бъкли и Нейт спяха на дивана с крака един към друг. Мъчно ми беше за него. Опита се да разреши случая и да хване убиеца, но не успя. Опита се да обича мама, но и от това нищо не излезе.

Разглеждайки скицата на царевичната нива, която беше отмъкнала Линдзи, той беше принуден да признае, че е изпуснал убиеца поради излишната си предпазливост. Не можеше да се освободи от чувството си на вина. Никой не го знаеше, но той съзнаваше, че ако не беше ходил в мола с мама в онзи ден, сега Харви нямаше да се разхожда на свобода.

Извади портфейла от задния си джоб и нареди на масата снимките от всички неразрешени случаи, по които беше работил. Сред тях беше и снимката на жена му. Обърна ги с лицето надолу и написа на гърба на всяка от тях: „Мъртва“. Безсмислено беше да се надява, че един ден ще научи какво се беше случило, за да отбележи датата на гърба на снимките. Никога нямаше да му стане ясно защо жена му се беше самоубила. Никога нямаше да разбере и защо толкова много деца изчезват безследно. Върна снимките в кутията с веществените доказателства и угаси лампите в студеното помещение.

Но имаше нещо, за което не подозираше:

В Кънетикът, на 10 септември 1976 г., по пътя към колата си един ловец забеляза на земята нещо лъскаво. Амулетът ми във формата на знака Пенсилвания. После видя, че недалеч земята е разровена от мечка и от пръстта стърчи нещо, което определено бяха костите на детско стъпало.

В Ню Хампшър мама изкара само една зима и реши да потегли с колата си към Калифорния. Винаги бе искала да го направи, но така и не беше осъществила плановете си. Един човек, с когото се беше запознала в Ню Хампшър, й беше казал, че във винарните из долините край Сан Франциско е лесно да си намериш работа. Непрекъснато търсят работници, работата е тежка и никой не се интересува от личния ти живот. Това затвърди окончателно решението й.

Нейният познат се беше опитал да я вкара в леглото си, но тя му отказа. Вече беше разбрала, че за нея това не е изход. Още първата вечер с Лен в подземията на мола беше разбрала, че връзката им няма бъдеще. Не беше почувствала нищо.

Мама приготви багажа си и потегли за Калифорния. Изпращаше картички на брат ми и сестра ми от всички места, където спираше. „Привет, аз съм в Дейтън. Символът на щата Охайо е птицата кардинал.“ „Вчера по залез-слънце стигнах до река Мисисипи. Тя наистина е голяма.“

В Аризона, след като бе прекосила осем щата, в които никога не беше стъпвала преди, тя плати стаята си и взе кофичка лед от машината в коридора. На следващия ден щеше да премине границата на Калифорния и за да отпразнува събитието, си беше купила бутилка шампанско. Замисли се над думите на мъжа от Ню Хампшър, който беше изкарал цяла година, чистейки гигантските бъчви за вино от плесента. Налагало се да лежи по гръб и да стърже пласт след пласт с нож. Плесента била с цвета и консистенцията на бял дроб и колкото и да се къпел, винените мушици кръжали край него с часове.

Тя отпи шампанско от пластмасовата чаша и се погледна в огледалото. Насили се да го направи.

Спомни си как седеше в гостната с мен, сестра ми, брат ми и татко в онази празнична вечер, когато за пръв път дочакахме настъпването на Нова година заедно. Беше организирала деня така, че Бъкли да може да се наспи.

Когато той се събуди в тъмното, беше сигурен, че тази нощ ще се случи нещо още по-хубаво от идването на Дядо Коледа. В представите му истинският празник означаваше да се пренесе в света на играчките.

Няколко часа по-късно той започна да се прозява и се сгуши в скута на мама, която си играеше с косата му, а татко отиде в кухнята да направи какао. Аз и сестра ми сервирахме немски шоколадов кейк. Удари дванадесет часът. В квартала Новата година беше ознаменувана с далечни викове и няколко изстрела. Брат ми не можа да повярва. Разочарованието му беше толкова голямо и бурно, че мама се видя в чудо какво да прави с него. Дойде й наум, че той преживява това, за което Пеги Лий пее в песента си „Това ли е всичко“. Накрая брат ми нададе оглушителен рев.

Спомни си как татко взе Бъкли на ръце и запя. Присъединихме се към него. „Кога и кой ще измени на старата любов? На миналите златни дни и старата любов?“

Бъкли ни зяпна. Необичайните думи кръжаха във въздуха край него като сапунени мехури.

— Стара любов? — попита той учуден.

— Какво точно значи това? — попитах аз родителите си.

— От миналото, отминала — отговори татко.

— Която отдавна си е отишла — каза мама и започна съсредоточено да събира и мачка на топка трохите от кейка в чинията си.

— Ей, очи океани — възкликна татко. — Къде се отнесе?

И тя си спомни как при този въпрос се затвори в себе си, като че ли завъртя някакъв ключ, скочи на крака и ме помоли да й помогна да разчистим масата.

През есента на 1976 г., когато пристигна в Калифорния, тя отиде право на брега и спря там колата. Имаше чувството, че четири дни не беше срещала нищо друго, освен семейства — семейства, които се карат и крещят; семейства, смазани от непоносимата сила на ежедневието — и сега с облекчение съзерцаваше вълните през предното стъкло на колата си. В главата й непрекъснато кръжаха спомени за книгите, които беше чела в колежа. „Пробуждане“ на Кейт Шопен[2]. Самоубийството на Вирджиния Улф[3]. В онези хубави студентски години всичко й се струваше толкова романтично, като на кино: слагаш камъни в джобовете си и потъваш в дълбините.

Тя завърза пуловера си на кръста и заслиза по скалите. Долу се виждаха само остри камъни и вълни. Спускаше се внимателно, а аз гледах по-скоро къде стъпва, отколкото разкриващата се пред нея гледка, за, да не би да се подхлъзне.

Мама беше обзета единствено от желанието да докосне тези вълни, да потопи краката си в океана от другата страна на континента, все едно се потапя в кръщелен купел. И хоп — животът започва отначало. А може би животът беше по-скоро като ужасната игра на издръжливост в гимнастическия салон, при която трябва да тичаш от едната страна до другата. В главата й се въртеше иди при вълните, вълните, вълните, а аз наблюдавах как стъпалата й търсят опора, и тогава го чухме едновременно, вдигайки изненадано поглед.

Бебешки плач на плажа.

Долу сред скалите мама забеляза една пясъчна хлътнатина и там, върху застланото одеяло, пълзеше едно бебе — очевидно момиченце — с плетена розова шапка, гащеризон и обувчици. Освен него на одеялото имаше само някаква бяла плюшена играчка, мама предположи, че е агънце.

По-далеч, с гръб към нея, бяха застанали група възрастни с угрижен и делови вид. Бяха облечени в черно и тъмносиньо, с накривени на една страна шапки с периферия и високи обувки. Окото ми на фотограф забеляза сред плетеницата от кабели триножниците и сребърните кръгове, които един млад мъж движеше насам-натам, при което светлината ту падаше върху бебето на одеялото, ту се отместваше от него.

Мама се засмя, но само асистентът се обърна и я забеляза сред скалите; останалите бяха твърде погълнати от работата си. Снимат някаква реклама, досетих се аз, но за какво? Реклама за момиченца, които да заместят тези, които сте изгубили? Докато мама се смееше, аз забелязах в грейналото й лице нещо ново и непознато за мен.

Тя гледаше вълните отвъд момиченцето, красиви и опияняващи, които можеха да се промъкнат на брега и да отнесат малкото момиченце. Модно облечените хора щяха да се втурнат след него, но то щеше да потъне за миг. Никой, дори вечно бдящата му майка, не би могъл да го спаси, ако вълните го грабнат и животът потече в обичайния си ред, изпъстряйки брега с нови беди.

През същата седмица тя си намери работа във винарната изба „Крузо“ в една долина близо до залива. Изпрати на сестра ми и брат ми пощенски картички, описващи ярки фрагменти от живота й, с надеждата, че в ограниченото пространство на картичката думите й ще звучат бодро и жизнерадостно.

В свободните си дни се разхождаше из улиците на Сосалито и Санта Роса — малки модерни градчета, където всички бяха пришълци. Колкото и да се насилваше да се любува на непознатата обстановка, когато влезеше в магазин за сувенири или кафене, четирите стени край нея започваха да пулсират като бял дроб. Тогава чувстваше как мъката пропълзява по прасците към стомаха й и я обхваща с цялата си сила. Сълзите напираха в очите й като малка неумолима армия и тя поемаше дълбоко въздух, за да не се разплаче пред хората. После си поръчваше кафе и препечена филийка в някой ресторант и ги заливаше със сълзите си. Отбиваше се в някой цветарски магазин и търсеше нарциси и когато нямаше, се чувстваше ограбена. Желанието й беше толкова скромно — едно яркожълто цвете.

След първото спонтанно организирано възпоминание за мен в царевичната нива татко пожела да продължи традицията. Сега то се провеждаше всяка година, но идваха все по-малко съседи и приятели. Някои присъстваха редовно, например Рут и Гилбъртови, но повечето бяха деца от училището, които просто бяха чували името ми, свързано със слуховете за нещо ужасно, споменавано като предупреждение към учениците и особено към момичетата, които обичат да бродят сами.

Всеки път, когато някой от тези непознати изричаше моето име, нещо сякаш ме пробождаше. Не беше приятното чувство, което изпитвах, когато го казваше татко или Рут го изписваше в дневника си. Като че ли едновременно ме възкресяваха и погребваха. Сякаш в час по икономика ме прехвърляха от колонката с активите към пасивите: „Убита“. Някои от учителите, например мистър Бот, ме помнеха такава, каквато бях като жива. Понякога в обедната си почивка той сядаше в червения си „Фиат“ и мислеше за дъщеря си, починала от левкемия. През прозореца на колата си виждаше царевичната нива. Той често се молеше за мен.

За няколко години Рей Сингх се превърна в истински красавец и когато се появеше някъде, всички го гледаха като омагьосани. Беше на седемнадесет и лицето му все още не беше съвсем възмъжало, но това време не беше далеч. С дългите си мигли, замечтаните си очи, гъстата си черна коса и все още нежните си момчешки черти той беше привлекателен както за мъжете, така и за жените.

Когато наблюдавах Рей, сърцето ми се изпълваше с копнеж, който не изпитвах, когато гледах другите. Искаше ми се да го докосна, да го прегърна, да опозная тялото му, което той изследваше с пълно безразличие. Сядаше на бюрото си и четеше любимата си книга — „Анатомия на Грей“[4] — и в зависимост от раздела, който четеше, опипваше с пръсти каротидната си артерия или притискаше с палец и проследяваше най-дългия мускул на тялото си — шивашкия, който започва от външната страна на таза и стига до вътрешната страна на коляното. Рей беше слаб и това беше предимство в случая, защото мускулите и костите се очертаваха добре под кожата му.

Още преди да постъпи в университета на Пенсилвания, беше запаметил толкова термини и определения, че започнах да се тревожа. При всичко онова, което беше натъпкал в мозъка си, дали щеше да има място за нещо друго? Приятелството на Рут, обичта на майка му и споменът за мен вероятно щяха да отстъпят място на понятия като очна леща, вестибуларен апарат и любимата ми симпатична нервна система.

Тревогата ми беше напразна. Руана прерови цялата къща, за да намери нещо, което синът и да вземе със себе си като талисман — нещо не по-малко солидно и тежко от „Анатомията на Грей“, което да поддържа поетичната му страна жива. Без той да знае, тя пъхна в багажа му томче с индийска поезия. Вътре в книгата имаше моя отдавна забравена снимка. Когато разопакова багажа си в общежитието „Хил Хаус“, снимката падна на пода до леглото му. Дори и да я гледаше като професионалист — кръвоносните съдове на очната ябълка, анатомията на носната кухина, светлия цвят на епидермиса — той помнеше устните, които някога беше целунал.

През юни 1977 г., в деня, когато би трябвало да бъде абитуриентската ми вечер, Рут и Рей вече бяха заминали. Щом приключиха занятията във „Феърфакс“, Рут потегли към Ню Йорк със стария червен куфар на майка си, пълен с нови черни дрехи. Рей, който беше завършил училище по-рано, беше в края на първата си година в университета.

През този ден в нашата кухня баба Лин даде на Бъкли една книга за градинарството. Разказа му как от семената израстват растения. Обясни му, че репичките, които той толкова мразеше, растат най-бързо и че обожаваните от него цветя също могат да поникнат от семена. И започна да го учи да разпознава цветята цинии и невени, теменуги и люляк, карамфили, петунии, грамофонче.

* * *

Понякога мама се обаждаше от Калифорния. Разговорни; на родителите ми бяха кратки и трудни. Тя питаше как са Бъкли. Линдзи и Холидей, как вървят нещата вкъщи и има ли нещо по-специално, което татко би искал да й каже.

— Липсваш ни — рече той през декември 1977 г. Листата на дърветата бяха опадали и вятърът ги беше отвял, но все още не беше завалял сняг, макар земята да бе готова да го приеме.

— Зная — каза тя.

— Какво стана с преподаването? Мислех, че това е планът ти.

— Да, прав си — съгласи се тя. Говореше по телефона от офиса на винарната. След като се изнесе обедната тълпа, работата беше по-малко, но очакваха скоро да пристигнат пет лимузини с порядъчно подпийнали възрастни дами. Тя замълча и после каза нещо, което никой, най-малко баща ми, би могъл да оспори. — Но плановете се променят.

В Ню Йорк Рут живееше под наем в малка стаичка при една възрастна жена в Ийст Сайд. Това беше единственото, което можеше да си позволи, а и без това нямаше намерение да се задържа много в квартирата си. Всеки ден навиваше дюшека си и го прибираше в ъгъла, за да освободи място на пода и да се облече. Връщаше се в квартирата си веднъж на ден и не оставаше за дълго там, освен ако нямаше наложителна причина. Използваше стаичката само за спане, а и за да има адрес — солиден, макар и малък пристан.

Работеше в един бар и през свободното си време обикаляше из Манхатън. Наблюдавах я как пристъпва войнствено, удряйки токовете на ботушите си в цимента, убедена, че навсякъде край нея жените стават жертва на убийство. Спираше на светофара и оглеждаше улицата. Влизаше в някое кафене или бар, пишеше в дневника си кратки молитви и поръчваше най-евтиното от менюто, за да може да използва тоалетната.

Беше се убедила, че има второ зрение и вижда неща, които са скрити за другите. Не знаеше каква е ползата от него, но макар да си водеше подробни записки, за да ги ползва в бъдеще, вече се беше преборила със страха. Светът на мъртви жени и деца, който се бе разкрил пред нея, беше не по-малко реален от света, в който живееше.

В библиотеката на университета на Пенсилвания Рей четеше статия по проблемите на геронтологията, озаглавена „Обстоятелства на смъртта“. В нея беше описано изследване, проведено в старчески домове, където голяма част от обитателите често се оплаквали на докторите и сестрите, че нощно време виждат до леглото им откъм краката да стои изправена сянка, която се опитва да им говори или ги вика по име. Понякога били толкова възбудени от виденията си, че се налагало да им дават успокоителни или да ги привързват към леглото.

По-нататък се обясняваше, че виденията са резултат от микроинсулти, предшестващи смъртта. „Хората смятат, че в такива моменти им се явява ангелът на смъртта. При разговор с близките на пациента, ако изобщо стане въпрос за това, трябва да им се обясни, че това са микроинсулти, които усложняват и без това тежкото състояние на пациента.“

Рей отбеляза с пръст мястото, докъдето беше стигнал, и за момент си представи дали ако застане до леглото на възрастен пациент, не би почувствал нещо да прелита край него и леко да го докосва, както се беше случило с Рут на паркинга преди толкова години.

Мистър Харви водеше номадски живот между Бостън до северната периферия на южните щати, където се намираше по-лесно работа и хората не задаваха много въпроси. Винаги бе харесвал Пенсилвания, из която кръстосваше надлъж и нашир, като понякога лагеруваше зад денонощния супермаркет „Севън-Илевън“, разположен на магистралата недалеч от нашия квартал. Между магазина и железопътната линия като по чудо беше оцеляла тясна ивица гора, където намираше все по-големи количества консервени кутии и фасове, когато се случеше да мине оттам. Все още обичаше да минава с колата си покрай стария си квартал, ако му се отдадеше възможност. Поемаше този риск рано сутрин или късно вечер, когато някога многобройните диви фазани прекосяваха пътя и очите им проблясваха, осветени от фаровете му. Вече не се срещаха тийнейджъри и малки деца, берящи къпини в полето покрай оградата на старата ферма, която беше съборена и теренът беше разчистен за ново строителство. Научил се беше да разпознава дивите гъби и понякога, когато оставаше да нощува под дърветата в парка „Вали Фордж“, береше от тях и ги ядеше с удоволствие. През една такава вечер го видях как попадна на телата на двама начинаещи туристи, починали, след като бяха яли отровни гъби. Огледа внимателно труповете, взе всичко по-ценно, което можа да намери, и продължи пътя си.

Хал, Нейт и Холидей бяха единствените, които Бъкли допускаше в своята крепост. Под големите камъни не израсна трева и когато валеше, вътре се образуваше воняща локва, но въпреки всичко крепостта оцеля. Всъщност Бъкли влизаше все по-рядко в нея и накрая Хал му предложи да я постегнат.

— Бък, трябва да я пооправим, за да не влиза вътре вода — каза той един ден. — Вече си на десет, достатъчно голям, за да се научиш как се работи с пистолет за уплътняване на фуги.

Баба Лин не се противопостави, мъжете й бяха слабост. Насърчи Бък да послуша Хал. Когато знаеше, че младежът ще идва, тя винаги гледаше да се издокара.

— Какво правиш? — попита татко една съботна сутрин, изкушен да излезе от кабинета си от приятното ухание на лимонова кора, масло и тесто, което се надигаше във формички във фурната.

— Мъфини — отвърна баба Лин.

Татко я гледаше, чудейки се дали е с ума си. Той още беше по халат, температурата беше 32 градуса, въпреки че бе едва десет часът, но баба Лин беше с чорапогащник и с грим. Тогава забеляза Хал по тениска отвън на двора.

— Господи, Лин — каза той. — Този момък е достатъчно млад, за да…

— Но е о-ча-ро-ва-те-лен!

Татко поклати глава и седна на кухненската маса.

— Кога ще бъдат готови мъфините ти с любовно биле, Мата Хари?

През декември 1981 г. се обадиха от Делауеър, където бяха успели да свържат едно убийство в Уилмингтън с трупа на момиче, намерено в Кънетикът през 1976 г. Лен с нежелание прие разговора. Един детектив, работейки усърдно през свободното си време, успял да установи, че амулетът с форма на ключов камък от случая в Кънетикът фигурира в списъка на вещите ми.

— Това е студено досие — каза Лен на човека от другия край на линията.

— Кажете ни с какво разполагате.

— Джордж Харви — каза Лен високо и детективите от съседните бюра обърнаха глави към него. Престъплението е извършено през декември 1973 г. Жертвата е Сузи Салмън, четиринайсетгодишна.

— Намерихте ли тялото на това момиче?

— Намерихме лакетна кост.

— Има ли семейство?

— Да.

— В Кънетикът са намерени зъби. Разполагате ли със зъбния й статус?

— Да.

— Тогава не си струва да безпокоите семейството — каза човекът.

Лен с нежелание се запъти към хранилището за веществени доказателства, за да вземе кутията, която се беше надявал никога да не погледне отново. Щеше да се наложи да се свърже с родителите ми. Но реши първо да изчака и да се обади едва след като се увери, че детективът от Делауеър наистина разполага с нещо.

* * *

Откакто преди почти осем години Самюъл му беше казал за отмъкнатата от Линдзи скица, Хал разпитваше рокерите от различни щати, които идваха при него, с надеждата, че ще попадне на следите на Джордж Харви. Но и той като Лен се беше зарекъл да не споменава нищо, докато не намери безспорна улика. Но нищо от онова, което беше научил, не беше сигурно. Късно една вечер негов познат от Ангелите на ада на име Ралф Чикети, който си беше признал, че е лежал в затвора, каза, че според него майка му е убита от един неин наемател. Хал му зададе обичайните си въпроси: ръст, тегло, с какво се занимава. Името на наемателя не беше Джордж Харви, но това беше без значение. Самото убийство обаче изглеждаше съвсем различно. Софи Чикети беше четиридесет и пет годишна. Беше убита в своя дом с тъп предмет и тялото й беше намерено непокътнато наблизо. Хал беше чел достатъчно криминални романи, за да знае, че всеки убиец има свой почерк, специфичен начин, по който действа. Ето защо докато поправяше двигателя на разнебитения „Харли“, те заговориха за други неща, а по едно време съвсем замълчаха. И тогава Ралф Чикети спомена нещо, от което косата на Хал се изправи.

— Този тип правеше кукленски къщи — каза той.

Хал се обади на Лен.

Годините минаваха. Дърветата в двора ни растяха. Наблюдавах семейството и приятелите си, съседите, учителите, които ми бяха преподавали или трябваше да ми преподават в по-горните класове. В беседката си, в моята небесна сфера, често си представях, че съм на най-горния клон на дъба, под който брат ми глътна клечката, или съм седнала на перилата на стълбището в дома на Рут в Ню Йорк и я чакам. Представях си, че уча с Рей. Че пътувам в колата с мама по крайбрежието и в топлия следобед вдъхвам соления въздух на Тихия океан. Но всеки мой ден завършваше при татко в работната му стая.

Разглеждах в ума си една по една тези „снимки“, събирани чрез постоянните ми наблюдения, и виждах, че в едно цяло ги обединява моята смърт. Никой не можеше да предвиди как тя ще повлияе на нанизаните едно след друго незначителни събития на земята. Но аз се държах за тези запечатани мигове, пазех ги като безценно съкровище. Докато наблюдавах отгоре, нито един от тях нямаше да бъде загубен.

Веднъж по време на вечернята, докато Холи свиреше на саксофона си, а мисис Бетел Утемайър й пригласяше, видях Холидей. Тичаше до един бял пухкав самоед. На земята той доживя до дълбока старост. След като мама замина, спеше в краката на татко и никога не го изпускаше от очи. Въртеше се край Бъкли, когато той строеше своята крепост, и беше единственият, на когото беше позволено да стои на верандата, докато Линдзи и Самюъл се целуваха. През последните години от живота му баба Лин всяка неделя сутрин му приготвяше по една палачинка с фъстъчено масло, която пльосваше на пода, защото й беше забавно да гледа как се опитва да я повдигне с муцуната си.

Чаках да ме подуши, нетърпелива да разбера дали тук, от отвъдната страна, за него ще бъда все още малкото момиченце, до което спеше. Не чаках дълго, беше толкова щастлив, когато ме видя, че ме събори.

[1] Мери Чеснът (1823–1886 г.) — американска общественичка, която в дневника и писмата си описва събитията от периода на Гражданската война. — Б.ред. ↑

[2] Кейт Шопен (1850–1904 г.) — Една от най-провокативните американски писателки. Романът й „Пробуждане“ предизвиква скандал заради откровеното представяне на вътрешния свят на главната героиня, която се самоубива, удавяйки се. — Б.ред. ↑

[3] Вирджиния Улф слага край на живота си на 59 години, като напълва джобовете си с камъни и се потапя във водите на р. Оуз, която тече близо до дома й. — Б.ред. ↑

[4] Авторката има предвид класическия учебник „Анатомия на човешкото тяло“ на Хенри Грей, известен като „Анатомия на Грей“, издаден за пръв път през 1858 г. Името на популярния медицински труд носят още един игрален филм и един телевизионен сериал. — Б.ред. ↑

Седемнайсета глава

Докато навърши двадесет и една години, в живота на Линдзи се случиха много неща, които аз никога нямаше да изживея, но вече не ми беше толкова мъчно за това. И все пак продължавах да я следвам навсякъде. Взех дипломата си от колежа, качих се зад Самюъл на мотоциклета му, обвих с ръце кръста му и се притиснах в гърба му, за да усещам неговата топлина…

Е, не бях аз, а Линдзи, признавам си. Но докато я наблюдавах, установих, че ми е по-лесно да се идентифицирам с нея, отколкото с който и да било друг.

Вечерта в деня, когато получиха дипломите си от университета „Темпъл“, те се качиха на мотоциклета на Самюъл и поеха към дома на родителите ми, защото бяха обещали да не докосват без тях шампанското, пъхнато в багажника. „Ето че най-после завършихме колежа!“, каза Самюъл. Татко му имаше пълно доверие — през всичките тези години момчето се беше държало много добре с дъщеря му.

Но докато пътуваха от Филаделфия към дома по Шосе 30, заваля дъжд. В началото слаб, на струйки, които сестра ми и Самюъл, летящи с осемдесет километра в час, усещаха като убождане с карфици. Студеният дъжд се сипеше върху горещия асфалт и във въздуха заедно с изпаренията се издигаха миризми, запечатани в него от жаркото юнско слънце по-рано през деня. Линдзи обичаше да обляга бузата си на гърба между плешките на Самюъл и да вдишва аромата на пътя и храстите, растящи край него. Спомни си как в часовете преди бурята вятърът издуваше като балони белите рокли на випускничките в двора на университета. Изглеждаха така, сякаш всеки миг ще полетят.

Накрая, на дванадесетина километра от отбивката за дома, дъждът се превърна в порой и беше опасно да продължат. Самюъл се обърна към Линдзи, за да я предупреди, че ще спре.

Навлязоха в една отсечка от пътя между две търговски зони, където имаше повече дървета, които постепенно щяха да изчезнат, за да отворят място на следващия минимаркет или магазин за авточасти. Мотоциклетът занесе върху мокрия чакъл на банкета, но не падна. Самюъл натисна спирачките, пусна двата си крака на земята, за да го задържи и както го беше учил Хал, изчака сестра ми да слезе и да мине встрани, преди да слезе самият той.

Вдигна предпазното стъкло на шлема си и се провикна към Линдзи:

— Не можем да продължим. Ще оставя мотоциклета под онези дървета.

Тя го следваше, а каската на главата й заглушаваше плющенето на дъжда. Вървяха през чакъла и калта и прескачаха купчините клони и шума, насъбрали се край пътя. Дъждът се усилваше и сестра ми беше доволна, че след церемонията се преоблече в кожените панталони и якето, които Хал я беше накарал да вземе, въпреки протестите й, че изглежда вулгарно с тях.

Самюъл откара мотоциклета под дъбовете близо до пътя. Седмица преди това бяха ходили заедно да ги подстрижат в бръснарницата на Маркет Стрийт и макар че косата на Линдзи беше по-светла и мека, отколкото тази на Самюъл, и двамата бяха с еднакви къси стърчащи прически. Миг след като свалиха шлемовете си, косите им се намокриха от едрите капки, които се процеждаха през короните на дърветата, и гримът на Линдзи се разтече. Гледах как Самюъл почиства с палец бузата й. „Честито дипломиране“, каза той в тъмнината и се наведе да я целуне.

Още от първата им целувка в кухнята две седмици след смъртта ми, аз знаех, че той — както си говорехме, заливайки се от смях, когато бяхме малки и още си играехме с кукли — е първата и последна любов на Линдзи. Самюъл се беше появил, когато тя имаше нужда от него, и между тях веднага се установи силна връзка. Заедно отидоха да учат в „Темпъл“. На него учението там скоро му опротивя, но сестра ми го теглеше напред. Тя го правеше с радост и той успя да завърши.

— Да се опитаме да намерим дървета с по-гъсти листа — каза той.

— Ами мотоциклетът?

— Сигурно ще се наложи Хал да ни прибере, когато дъждът спре.

— По дяволите!

Самюъл се засмя и я поведе за ръка. В този момент се разнесе първият гръм и Линдзи подскочи. Той стисна по-здраво ръката й. В далечината проблясваха светкавици и гърмеше все по-силно. За разлика от мен тя се боеше от бурите. Изнервяше се и не я свърташе на едно място. Представяше си разцепени на две дървета, запалени от мълнии къщи и кучета, които ужасени се свират по мазетата из предградията.

Вървяха през шубраците под дърветата, мокри до кости. Следобедът едва беше преполовил, но вече притъмняваше и Самюъл осветяваше пътя им с фенерчето си. Макар мястото да изглеждаше безлюдно, навсякъде се забелязваха следи от присъствието на хора. Под краката им скриптяха консервени кутии и се налагаше да подритват празни бутилки. Изведнъж сред гъсталака и сумрака двамата съзряха редица изпочупени прозорци под самия покрив на една стара викторианска къща. Самюъл побърза да изключи фенерчето.

— Мислиш ли, че там има някой? — попита Линдзи.

— В къщата е тъмно.

— И страшно.

Те се спогледаха и сестра ми изрече на глас това, което и двамата си мислеха:

— Но е сухо.

Хванати за ръце под дъжда, който се лееше като из ведро, те се затичаха с всички сили към къщата, като внимаваха да не се спънат и да се подхлъзнат в калта.

Приближиха се и Самюъл забеляза островърхия покрив и резбата под фронтоните. Повечето прозорци на първия етаж бяха заковани с дъски, но входната врата се люлееше свободно напред-назад на пантите си и се удряше в стената от вътрешната страна. Макар че му се искаше да остане на дъжда и да разгледа стрехите и корнизите, той се втурна вътре заедно с Линдзи. Застанаха на няколко крачки от прага, трепереха и се взираха в гората, заобикаляща къщата. Огледах набързо стаите в старата къща. Нямаше никого. В ъглите не се спотайваха чудовища, стаите не се обитаваха от скитници.

Тези незастроени земеделски участъци изчезваха все по-бързо, но бяха тясно свързани с детството ми. Живеехме в един от първите комплекси, построени върху земеделска земя, който се превърна в модел за подражание и не след дълго се нароиха много като него. Но в спомените ми се е запечатала онази отсечка от пътя, където къщите нямаха ярки облицовки, павирани алеи за коли и грамадни пощенски кутии. Самюъл също помнеше това време.

— Еха! — възкликна Линдзи. — Как мислиш, колко е стара?

Гласът й се удари в стените и проехтя като в празна църква.

— Хайде да я разгледаме — предложи Самюъл.

През дъските, заковани по прозорците на първия етаж, не се виждаше почти нищо, но с помощта на фенерчето на Самюъл можаха да различат старинна камина и дървени первази по стените, за да не ги драскат мебелите.

— Погледни пода — каза Самюъл. Коленичи и дръпна Линдзи да коленичи до него. — Виждаш ли дървен паркет? Тези хора очевидно са били по-богати от съседите си.

Сестра ми се усмихна. Хал беше луд по мотоциклетни двигатели, а Самюъл беше обсебен от дърводелството.

Той прокара пръсти по пода и я накара да направи същото.

— Тази развалина е страхотна.

— Викторианска? — опита се да отгатне Линдзи.

— Да не казвам голяма дума — отвърна Самюъл — но мисля, че е неоготическа. Направи ми впечатление, че фронтоните са с кръстовидни декоративни греди, значи е строена след 1860 г.

— Виж това — каза Линдзи.

В средата на пода преди време някой беше палил огън.

— Истинско варварство — каза Самюъл.

Защо не са запалили огън в някоя от камините? Във всяка стая има камина.

Но Самюъл се беше вторачил в дупката, която огънят беше прогорил в тавана и се опитваше да разбере каква е конструкцията на гредите.

— Хайде да се качим горе — предложи той.

— Имам чувството, че съм в пещера — каза Линдзи, докато се качваха по стълбите. — Толкова е тихо, дъждът почти не се чува.

Самюъл удряше леко с юмрук по мазилката на стените.

— Тук като нищо можеш да зазидаш някого.

И изведнъж настъпи един от онези неловки моменти, които се стремяха да избягват, а аз очаквах с нетърпение. В такива моменти изплуваха основните въпроси. Къде съм аз? Ще споменат ли името ми? Ще кажат ли нещо за мен? За мое разочарование, напоследък обикновено това не се случваше. На земята Сузи вече не беше в центъра на вниманието.

Но нещо в самата къща и вечерта накара Линдзи да се замисли по-дълбоко от обичайното за мен. Но не каза нищо. Спомни си тягостното чувство, което я бе обзело в къщата на мистър Харвин и което още не можеше да забрави. Беше усещането, че по някакъв начин аз съм до нея, направлявам мислите и крайниците й и я следвам неотлъчно като сянка.

На горната площадка на стълбището намериха вратата към помещението, което бяха видели отдолу.

— Искам тази къща — заяви Самюъл.

— Какво?

— Тази къща има нужда от мен, чувствам го.

— Като изгрее слънцето, може да ти дойде друг ум.

— Досега не бях виждал толкова красиво нещо.

— Самюъл Хеклър — майсторът, който може да поправи всичко.

— И още как?

Замълчаха, вдъхвайки влажния въздух, който нахлуваше през комина и изпълваше стаята. Макар че чуваха дъжда, Линдзи се чувстваше на уютно и сигурно място, далеч от света, с човека, когото обичаше повече от всеки друг.

Тя взе ръката му и аз ги придружих до вратата на една малка осмоъгълна стая, издадена над парадния вход.

— Еркер — каза Самюъл. — Прозорците на втория етаж, издадени навън, се наричат еркер.

— Много си падаш по такива работи, нали? — попита усмихната Линдзи.

Оставих ги в дъжда и тъмнината. Питах се дали Линдзи забеляза, че когато със Самюъл започнаха да свалят циповете на кожените си дрехи, вече нямаше светкавици и хриповете в гърлото на Бог — тези ужасни гръмотевици — бяха спрели.

В работната си стая татко се пресегна и взе коледното преспапие от бюрото си. Беше му приятно да усеща хладината на кръглите стъклени стени в ръката си. Разтърси кълбото, пингвинът изчезна в снежната вихрушка и после бавно пак се появи сред падащия меко сняг.

Хал се беше върнал от церемонията по връчването на дипломите с мотора си. Той се опита да успокои баща ми, уверявайки го, че щом неговият мотоциклет се е преборил с бурята и го е докарал до дома жив и здрав, няма причина Самюъл да не се справи, но татко като че ли си мислеше за най-лошото.

По време на церемонията татко беше изпитал едновременно и болка, и радост. Бъкли седеше до него и добросъвестно му подсказваше кога да се усмихне и как да реагира. Той самият се досещаше, но в последно време всичко при него ставаше по-бавно в сравнение с повечето хора, или поне така му се струваше. В застрахователния бизнес, с който се занимаваше, имаше понятие „време за реакция“. На човек са му необходими определен брой секунди, за да реагира, когато види задаваща се опасност — например приближаваща се кола или откъртил се камък. При баща ми времето за реакция беше по-дълго, отколкото бе нормално, сякаш се движеше в свят, където смазващата сила на неизбежното му беше отнела способността за адекватни възприятия.

Бъкли почука на полуотворената врата на кабинета.

— Влез — каза баща ми.

— Татко, нищо няма да им се случи. — На дванадесет години брат ми беше сериозен и грижовен като възрастен. Въпреки че не плащаше сметките и не готвеше, къщата се крепеше на него.

— Добре изглеждаш с този костюм, синко — каза татко.

— Благодаря.

Похвалата зарадва брат ми. Искаше татко да се гордее с него и се беше постарал да изглежда добре, дори сутринта беше помолил баба Лин да му помогне да си подстриже бретона, който влизаше в очите му. Той беше в най-трудния период от съзряването си — нито момче, нито мъж. Обикновено криеше тялото си в широки тениски и торбести джинси, но с удоволствие се докара в костюм за тържествения ден.

— Хал и баба ни чакат долу — рече той.

— Идвам след минутка.

Бъкли затвори вратата докрай и езичето щракна на мястото си.

През тази есен татко беше проявил и последното от филмчетата в кутията „Архивирани ленти“, оставена в шкафа. Когато го викаха за вечеря или когато нещо видяно по телевизията или прочетено във вестника събуждаше мъката му, той често молеше за минутка, а после отваряше чекмеджето и внимателно вадеше снимките, които бях правила. Така постъпи и сега.

Неведнъж ми беше повтарял, че фотографиите, които наричах „художествени“, съм направила, без да се замислям, но така или иначе най-хубавият му портрет беше мое творение. Бях го заснела в такъв ракурс, че квадратният кадър с лицето му изглеждаше като ромб.

Снимките, които държеше сега в ръцете си, показваха, че вероятно съм се вслушала в съветите му за композицията. Когато ги даде за проявяване, той нямаше представа в какъв ред са заснети филмчетата и какво има на тях. Имаше множество снимки на Холидей, на стъпалата ми, на тревата. Сиви овални петна във въздуха, които все пак си личеше, че са птици. Опит да заснема върбите на фона на залеза, който не беше излязъл сполучлив и изображението беше твърде зърнисто. По някое време бях решила да направя серия от снимки на мама. Когато взе филмчето от фотолабораторията, татко седна в колата и дълго гледа снимките на жената, която му изглеждаше почти непозната.

Оттогава той беше вадил снимките от чекмеджето безброй пъти, но щом погледнеше лицето й, в него се надигаше странно чувство. Поради забавените му реакции, мина дълго време, докато определи какво е. Наскоро обаче разбра. Отново се влюбваше в тази жена.

Не разбираше как двама души, които са женени и се виждат всеки ден, могат да забравят как изглежда другият, но нямаше как да не признае, че се беше случило точно това. Последните две снимки се оказаха ключ към осъзнаването на истината. Спомням си, че когато ги направих, татко току-що се беше се върнал от работа. Холидей залая, когато чу колата да влиза в гаража, а аз трябваше да задържа насила мама на мястото й.

— И без теб ще влезе — казах аз. — Не ставай. — Тя ме послуша. Едно от нещата, които ми харесваха във фотографията, беше властта ми върху хората, застанали пред обектива, включително и върху родителите ми.

С периферното си зрение зърнах татко да минава през страничната врата и да влиза в двора. Носеше тънкото си куфарче, което с Линдзи преди години бяхме преровили нетърпеливо, но не намерихме нищо интересно. Остави го на пода, а аз в това време успях да щракна за последен път мама сама. В очите й вече се забелязваше безпокойство и смущение, тя сякаш ту потъваше някъде, ту пак се връщаше, но с някаква маска. На следващата снимка маската почти беше покрила лицето й, а на последната, на която татко се беше привел, за да я целуне по бузата, тя скриваше цялото й лице.

— Моя ли е вината? — попита той образа й, докато гледаше снимките на майка ми, наредени пред него в редица. — Как се случи?

— Светкавиците спряха — каза сестра ми. Капчици пот бяха заместили влагата от дъжда върху кожата й.

— Обичам те — каза Самюъл.

— Знам.

— Не, имам предвид, че те обичам, че искам да се оженя за теб и да живеем в тази къща!

— Какво?

— Този гаден, противен колеж вече е зад гърба ни! — провикна се Самюъл. Малката стаичка погълна вика му и дебелите й стени дори не върнаха ехо.

— Аз смятам да продължа да уча — отвърна Линдзи.

Самюъл се надигна от пода, където лежаха със сестра ми, и коленичи пред нея. — Омъжи се за мен.

— Самюъл?

— Уморих се да постъпвам според очакванията на другите. Омъжи се за мен и от тази къща ще направя дворец.

— И с какво ще живеем?

— Ще си намерим някаква работа — отвърна той.

Тя седна, после коленичи като него. Бяха полуголи и сега, когато телата им вече не се притискаха едно в друго, и двамата трепереха от студ.

— Съгласна съм.

— Съгласна си?

— Да, мисля, че да. Определено.

Започнах да разбирам някои банални фрази чак когато се озовах на небето. Никога не бях виждала муха без глава. За мен тази фраза не означаваше почти нищо, освен че ми напомняше за собствената ми участ. Но в този момент се втурнах из моето небе точно като… муха без глава! Бях безумно щастлива и крещях от радост. Моята сестра! Моят Самюъл! Моята мечта!

Тя се разплака, той я взе в прегръдките си и я залюля като малко дете.

— Щастлива ли си, любов моя? — попита я Самюъл.

Тя кимна, сгушила се в голите му гърди.

— Да — повтори сестра ми на глас и внезапно се смръзна. Баща ми. — Повдигна глава и погледна Самюъл. — Сигурно се е побъркал от притеснение.

— Сигурно — съгласи се той, опитвайки се да се настрои на нейната вълна.

— Колко е от тук до вкъщи?

— Към шестнайсет километра. Може би тринайсет.

— Да тръгваме тогава.

— Ти си луда.

— Имаме маратонки в багажа.

Не можеха да тичат в кожените си дрехи, затова останаха по бельо и тениски — единственият случай в семейството ни, когато можеше да се каже за някого, че има нещо общо със стрийкърите[1]. Самюъл както винаги водеше и определяше темпото. Пътят беше пуст. Само от време на време по мокрото шосе минаваха случайни автомобили, които ги заливаха със стена от вода, карайки ги да дишат като риби. И за двамата не беше нещо ново да тичат в дъжда, но не и в такъв порой. Измислиха си игра кой ще се опази по-добре от дъжда и с танцова стъпка се вмъкваха под короните на дърветата, а по краката им полепваше кал и мръсотия. След петия километър продължиха да тичат мълчаливо, поддържайки обичайния си отмерен ритъм. Чуваше се единствено дишането им и плясъкът на маратонките им по асфалта.

В един момент, прецапвайки през една голяма локва, без дори да се опита да я избегне, Линдзи си спомни как ходехме да плуваме в басейна на местния клуб, докато смъртта ми не сложи край на социалния живот на семейството ни. Басейнът беше някъде близо до пътя, по който тичаха, но тя не вдигна глава, за да потърси с поглед познатата й телена ограда. В съзнанието й изплува един спомен. Двете плуваме, облечени в банските си костюми с къси набрани полички, и се гледаме с отворени очи под водата — умение, което сме усвоили съвсем наскоро. Косите ни се носят зад нас, поличките прилепват към телата ни, бузите ни са издути от задържания въздух. После се прегръщаме, стрелваме се нагоре и излизаме на повърхността. Поемаме въздух, ушите ни изпукват и се заливаме от смях.

Наблюдавах как тича красивата ми сестра, как мускулите и дробовете й се свиват и отпускат, как й помагат придобитите в басейна умения — гледаше пред себе си през дъжда, а краката й се движеха в ритъма, зададен от Самюъл. Знаех, че не бяга от мен или към мен. Приличаше на човек, прострелян от куршум, раната се беше затворила и след осемте дълги години от нея беше останал само белег.

Когато бяха на по-малко от два километра от дома, дъждът отслабна и хората започнаха да надничат от прозорците си към улицата.

Самюъл забави крачка и тя го настигна. Тениските им бяха залепнали за телата им като втора кожа.

Линдзи усети спазъм от едната си страна, но болката премина и тя продължи да тича редом със Самюъл. Изведнъж кожата й настръхна, а на лицето й се появи широка усмивка.

— Ще се женим! — каза тя и той рязко спря и я прегърна. Все още се целуваха, когато по пътя мина една кола и шофьорът наду клаксона.

Беше четири часът, когато на вратата на къщата ни се позвъни. Хал беше в кухнята. Беше си сложил престилката на майка ми и режеше шоколадов сладкиш с орехи, за да помогне на баба Лин. Приятно му беше да работи, така се чувстваше полезен и баба ми често го караше да свърши нещо. Разбираха се чудесно. А Бъкли, семейният ангел хранител, обичаше да си похапва.

— Аз ще отворя — каза татко.

По време на дъжда той се утешаваше с уиски със сода, което баба Лин му наливаше, без да се скъпи. Но щом чу звънеца, се отправи към вратата с устрема и грацията на пенсиониран балетист, накуцващ леко с единия си крак след дългите години еленови скокове и пируети.

— Толкова се притесних — каза той, когато отвори вратата.

Линдзи стоеше, обгърнала раменете си, за да скрие гърдите си, и татко се засмя, извърна поглед и побърза да донесе одеяла от един шкаф наблизо. Самюъл зави Линдзи с едно одеяло, а татко наметна друго на раменете му. На плочките под тях се образуваха локвички. Линдзи тъкмо се беше завила, когато Бъкли, Хал и баба Лин се появиха в коридора.

— Бъкли, донеси кърпи — разпореди се баба Лин.

— В този вид ли карахте мотора? — попита Хал, който не можеше да повярва на очите си.

— Не, тичахме дотук — отвърна Самюъл.

— Какво?

— Вървете в дневната — каза татко. — Ще запалим камината.

* * *

Седнали с гръб към огъня, двамата още трепереха от студ и една след друга пресушаваха чашите бренди, които баба Лин и Бъкли им сервираха на сребърен поднос. Междувременно разказаха на всички за мотоциклета, къщата и осмоъгълната стая с прозорците, от която Самюъл беше изпаднал във възторг.

— Всичко ли е наред с мотоциклета? — попита Хал.

— Направихме, каквото можахме, но ще се наложи да го превозим дотук.

— Радвам се, че се прибрахте живи и здрави — рече татко.

— Тичахме в дъжда заради вас, мистър Салмън.

Баба ми и брат ми седяха в другия край на стаята, далеч от огъня.

— Не искахме никой да се тревожи — каза Линдзи.

— Линдзи бързаше най-вече заради вас, мистър Салмън.

Всички замълчаха. Това, което каза Самюъл, беше вярно, но същевременно думите му обръщаха внимание на факта, че каквото и да правеха, Линдзи и брат ми винаги се съобразяваха с крехката психика на татко.

Баба Лин срещна погледа на Линдзи и й намигна.

— Хал, Бъкли и аз сме направили шоколадов сладкиш — каза тя. — Има и замразена лазаня, мога да ви я стопля, ако искате.

Тя се надигна, брат ми също, готов да й помогне.

— С удоволствие ще хапна от шоколадовия сладкиш, Лин — каза Самюъл.

— Лин? Това ми харесва — каза баба. — Ще започнеш ли да се обръщаш към зет ми с Джек?

— Може би.

Когато Бъкли и баба Лин излязоха от стаята, Хал почувства някакво напрежение във въздуха.

— Отивам да им помогна — каза той.

Линдзи, Самюъл и татко слушаха трополенето от кухнята и тиктакането на часовника в ъгъла на стаята. Мама го наричаше „нашата колониална антика“.

— Осъзнавам, че прекалявам с тревогите си по всеки повод — каза татко.

— Самюъл нямаше това предвид — обади се Линдзи.

Самюъл мълчеше, а аз го наблюдавах.

— Мистър Салмън — проговори накрая той. Все още се притесняваше да се обръща към татко на първо име. Предложих на Линдзи да се омъжи за мен.

Сърцето на сестра ми се сви, но тя не гледаше Самюъл, а баща ми.

Бъкли влезе, носейки чиния с парчета от сладкиша, а Хал го следваше с чаши за шампанско между пръстите на ръката си и бутилка „Дом Периньон“ от 1978 г. в другата.

— От баба ти, по случай дипломирането обяви Хал.

Баба Лин се появи с чаша уиски със сода в ръка. Ледените кубчета искряха като диаманти на светлината.

Но Линдзи сякаш не забелязваше никой друг, освен баща ми.

— Какво ще кажеш, татко? — попита тя.

— Ще кажа — успя накрая да проговори той, като стана и се приближи към Самюъл, за да му стисне ръката, — че не бих могъл и да мечтая за по-добър зет.

Баба Лин едва го изчака да свърши и възкликна:

— Господи! О, скъпа! Поздравления!

Дори Бъкли, който обикновено беше затворен и резервиран, заскача от радост. Единствено аз виждах тънката, трептяща нишка, свързваща Линдзи и баща ми. Невидима нишка, която можеше да се стегне като примка около шията.

Тапата на шампанското изхвърча с пукот.

— Направи го като истински професионалист — похвали баба Лин Хал, който наливаше виното в чашите.

Татко и сестра ми се присъединиха към безбройните тостове на баба Лин. Единствен Бъкли ме забеляза да стоя под „колониалната антика“ и впери очи в мен. Държеше чаша с шампанско. От мен към всички наоколо се проточваха нишки, които потрепваха във въздуха. Някой подаде на брат ми парче сладкиш. Той го взе, но не отхапа от него. Гледаше лицето и фигурата ми, които не бяха се променили — косата ми все още беше разделена на път по средата, гърдите ми бяха плоски, а бедрата ми недоразвити. Искаше му се да ме извика по име, но всичко продължи само миг и после мен вече ме нямаше.

* * *

С течение на годините ми омръзна да наблюдавам. Често сядах в някой влак, който спираше на крайградската гара на Филаделфия. Пътниците слизаха и се качваха, а аз долавях части от разговорите им, заглушавани от отварянето и затварянето на вратите, обявяването на гарите, шляпането на подметки, чаткането на токчета по асфалт и метал и накрая тихите стъпки по застланите с пътеки коридори на влака. По време на тренировките си Линдзи наричаше това състояние „активна почивка“ — мускулите ти работят, но умът ти е свободен. Чувах звуците и усещах движението на влака, а понякога долавях гласовете на хора, които вече ги нямаше на земята. Гласовете на други като мен, наблюдатели.

Почти всички на небето си имаха някой на земята, когото да наблюдават — любим, приятел или дори непознат, който в труден момент е бил добър с тях, предложил им е топла храна или приветлива усмивка. Понякога чувах другите да говорят на своите близки на земята — за съжаление без никаква полза, както беше и при мен. Ласкави похвали и съвети към децата, еднопосочни признания в любов, подобни пощенски картички, които никога няма да бъдат изпратени.

Влакът спираше или забавяше скоростта си между Тридесета улица и квартал Оувърбрук и аз долавях различни имена и фрази: „Внимавай с тази чаша“, „Слушай баща си“, „О, колко голяма изглеждаш в тази рокля“, „С теб съм, мамо“, „… Есмералда, Сали, Кийша, Франк…“ После влакът отново набираше скорост и тези нечути думи, идващи от небето, ставаха все по-звучни, а между гарите тъгата ни ставаше толкова оглушителна, че накрая отварях очи.

Надничах през прозореца на влака във внезапно настъпилата тишина и виждах жени, които простират или прибират прането. Навеждаха се над панерите и опъваха бели, жълти и розови чаршафи на простора. Броях мъжките и момчешките гащета, познатите пъстри памучни пликчета на момичетата. И звукът, за който копнеех и който ми липсваше — гласът на живота — изместваше безкрайния низ от имена.

Мокро пране, натежали от водата единични и двойни чаршафи, които се веят и плющят на вятъра. Реални звуци, които извикваха в паметта ми звуците от миналото, когато лежах под мокрото пране и ловях с език отцеждащите се водни капки или тичах между дрехите и се гонех с Линдзи. Към това се прибавяше споменът за мама, която ни се караше за следите от фъстъчено масло, останали по изпраните чаршафи от пръстите ни, или за лепкавите петна от лимонови бонбони по ризите на татко. Така образите и миризмите от реалността, въображението и паметта ми се сливаха в едно цяло.

В онзи ден, когато извърнах поглед от земята, дълго се возих по влаковете, докато в главата ми остана само един спомен: „Не мърдай“, казваше татко, докато държах корабчето, а той изгаряше връвчицата, с която се вдигаше мачтата, за да се понесе корабът по сините морски вълни. А аз чаках, осъзнавайки важността на този критичен момент, защото светът, затворен в бутилката, зависеше единствено от мен.

[1] Стрийкър — човек, който се показва гол на публични места. — Б.пр. ↑

Осемнайсета глава

Когато баща й спомена по телефона за ямата с отпадъците, Рут беше в тясната си стаичка на Първо Авеню. Беше намотала дългия черен шнур на ръката си и даваше кратки, отсечени отговори. Възрастната й хазяйка обичаше да подслушва, затова Рут избягваше да говори много по телефона. По-късно щеше да се обади от уличен телефон за сметка на родителите си и да им каже кога ще си дойде.

Беше решила да направи едно прощално пътуване до шахтата, преди строителните предприемачи да са я запечатали. Беше обсебена от неща като ямата, убийството ми и срещата ни на паркинга пред училище. Но не би споделила това с никого в Ню Йорк, където неведнъж беше чувала другите да разказват пиянските си истории по баровете, да търгуват с близките си и мъката им заради евтина популярност и чаша алкохол. Чувстваше, че това са неща, които не бива да се раздават като дребни подаръци. В дневниците и стиховете си Рут се придържаше към свой кодекс на честта. „Не се разкривай, не се разкривай“, шепнеше си тя, когато й се приискаше да сподели чувствата си с някого, бродейки из града, но вместо това оставаше сама с виденията си на царевичната нива и баща си, разглеждащ антиките, които беше успял да спаси. Ню Йорк беше подходящ фон за размислите й. Въпреки че обикаляше големи и малки улици, нищо в града не докосваше душата й.

Не изглеждаше „чалната“, както в гимназията, но един по-внимателен поглед разкриваше някаква животинска енергия в нея, която притесняваше другите. Имаше изражението на човек, който непрекъснато търси нещо или някого, който още не е пристигнал. Самата й фигура, леко приведена, напомняше въпросителен знак и макар че в заведението, където работеше, й бяха казвали, че има прекрасна коса или красиви ръце, а дори и хубави крака в редките случаи, когато някой от клиентите я виждаше да излиза иззад бара, никой никога не казваше нещо за очите й.

Намъкна набързо черен чорапогащник, къса черна пола, черни ботуши и черна тениска. Дрехите и бяха целите на петна, защото бяха и служебната и униформа, и всекидневното й облекло. Петната си личаха само на дневна светлина и Рут не ги забелязваше, докато не се отбиеше в някое кафене и не погледнеше към полата си, където се виждаха тъмни следи от разлята водка или уиски. От алкохола черната тъкан изглеждаше още по-черна. Това й се беше сторило забавно и тя дори записа в дневника си: „Алкохолът действа на тъканите така, както на хората.“

Излезе от апартамента си и се запъти да пие кафе на Първо Авеню, като тайно се заговори с двете закръглени декоративни кучета — чихуахуа и мини шпиц — които украинките, седнали на стъпалата на домовете си, държаха в скута си. Рут харесваше малките злобни създания, които се скъсваха от лай, когато минаваше край тях.

После се заразхожда безцелно из улиците, усещайки болката, която се надигаше от земята и проникваше в нея, когато удряше пети в настилката. Никой не я поздравяваше, освен откачалките. Беше си измислила една игра: колко улици ще пресече, без да се налага да спира заради движението. Не забавяше крачка при разминаването си с другите и разсичаше тълпите студенти от Нюйоркския университет и стариците с кошовете им за пране на колела, раздвижвайки въздуха със стремителното си движение. Обичаше да си представя, че когато минава, всички я гледат, но знаеше, че никой не й обръща внимание. Освен когато беше на работа, никой не знаеше къде е и никой не я чакаше. Анонимността й беше пълна.

Нямаше да разбере, че Самюъл е предложил на сестра ми да се оженят, ако не беше Рей — единственият, с когото поддържаше връзка, след като завърши училище. Беше чула, че мама ни е напуснала, още докато беше във „Феърфакс“. По този повод в гимназията наново плъзнаха слухове и Рут видя как сестра ми успява, въпреки болката, да ги подминава с гордо вдигната глава. Понякога двете се засичаха по коридорите. Рут изричаше по няколко утешителни думи, но внимаваше да не навреди на Линдзи със самия факт, че разговаря с нея. Рут знаеше, че в училище я смятат за откачена, както и че единствената нощ, която бяха прекарали заедно на срещата на младите дарования, беше просто сън, в който отделни елементи се обединяват, без да се подчиняват ма омразните училищни правила.

Но Рей беше различен. Целувките, прегръдките им и ранните ласки бяха за нея като музейни експонати — спомени, които тя пазеше под стъклен похлупак. Срещаше се с него винаги когато посещаваше родителите си и бе решила, като се върне този път, да отидат заедно при ямата. Той щеше да е доволен да си почине от непрекъснатото зубрене и ако й провървеше, щеше да й разкаже за някоя хирургическа операция, на която беше присъствал, както често правеше. Когато Рей й описваше такива неща, тя не само разбираше каква е процедурата, но и какво чувства човек в такива случаи. Той пресъздаваше всичко така живо, сякаш несъзнателно изпращаше към нея малки пулсиращи вълни.

Вървейки на север по Първо Авеню, тя отмяташе наум местата, където преди се беше спирала, убедена, че там е убита жена или момиче. Вечер се опитваше да опише преживяното в дневника си, но често беше така погълната от въображаемото кръвопролитие, извършено в тъмнината под някакви сводове или в малка, безлюдна уличка, че от вниманието й убягваше по-простото и очевидното — реалните места от криминалната хроника, където действително бяха убили и заровили някоя жена.

Не знаеше, че е нещо като знаменитост на небето. Бях разказала ма мнозина с какво се занимава, как улавя моментите на тишина в града и пише малки молитви в дневника си и историята й се разпространи толкова бързо, че жените чакаха на опашка, за да разберат дали е открила мястото, където са били убити. Тя си имаше фенове на небето, макар че щеше да се разочарова, ако разбереше, че те не благоговеят пред образа й под тихите звуци на небесни литаври, а приличат повече на тайфа от тийнейджъри, които с настървение четат списание „Тийн Бийт“.

Следях я и я наблюдавах и когато стигнеше до някое от онези трагични места, за разлика от вятърничавата тълпа от поклонници аз изпитвах не само любопитство, но и болка. Пред очите на Рут изникваше образ, който се запечатваше в паметта й. Понякога тези видения бяха като ярък мимолетен пламък — падане по стълбите, вик, удар, пръсти, стегнати около нечие гърло, друг път беше цяла сцена, която се разиграваше във въображението й и продължаваше точно толкова време, колкото беше необходимо едно момиче или жена да умре.

Никой на улицата не се интересуваше от облечената в черно енергична млада жена, която спираше внезапно насред оживената градска улица. Скрита зад образа на студентка от художествената академия, тя можеше да броди надлъж и нашир из Манхатън, без да се слива с тълпата, но и без да се отличава от нея, затова изобщо не й обръщаха внимание. Но ние знаехме, че тя изпълнява важна мисия — мисия, с която ловенето хора на земята не биха се заели, защото бяха твърде страхливи.

След дипломирането на Линдзи и Самюъл, аз се присъединих към нея по време на една такава разходка. Когато Рут стигна Сентръл Парк, вече беше късен следобед, но наоколо все още имаше хора. По окосената трева бяха насядали двойки. Рут се загледа в тях. В слънчевия следобед пламтящият й поглед будеше безпокойство и когато младите хора го улавяха, затваряха очи или се извръщаха.

Обикаляше парка без посока. Имаше мрачни ъгли, видимо запечатали историята на насилие, извършено под клоните на дърветата, която тя би могла да документира, но предпочиташе местата, които се смятаха за безопасни. Хладната проблясваща повърхност на езерото с патиците, сгушено в оживения югоизточен край на парка, или спокойният изкуствен водоем, в който старците пускаха красиви, издялани от дървесна кора лодки.

Седна на една пейка край алеята, водеща към зоологическата градина, и се загледа в децата, играещи под зоркия поглед на бавачките си, и самотните мъже и жени, които четяха под сянката на дърветата или на слънце. Беше уморена от разходката си из града, но все пак извади дневника от чантата си. Отвори го на скута си и хвана писалката, като си даде вид, че размишлява. Рут беше разбрала, че е по-добре да изглежда, че си зает с нещо, когато наблюдаваш другите. Иначе имаше опасност да се приближи някой непознат мъж и да я заговори. Дневникът беше нейният най-близък, най-верен другар. На него доверяваше всичко.

От другата страна на алеята едно малко момиченце се отдалечи от одеялото, на което беше задрямала бавачката му. Запъти се към храстите, засадени край малко възвишение при оградата, която отделяше парка от Пето Авеню. Точно когато Рут се канеше да запише как съдбите на хората се преплитат и да предупреди бавачката, тя се събуди, като че ли усетила подръпването на някаква тънка, невидима за Рут нишка и строго нареди на момиченцето да се върне.

В такива моменти Рут си представяше всички малки момиченца, израснали и после остарели, в които бяха кодирани като шифър онези, които нямаха този късмет. Животът им по някакъв начин беше свързан със съдбата на всички момичета, станали жертва на убийство. В момента, когато бавачката прибра багажа си в чантата и сгъна одеялото, готова за следващото мероприятие от програмата за деня, пред очите на Рут изникна едно друго момиченце, което един ден беше влязло сред храсталака и не се беше върнало.

По дрехите му можеше да познае, че се е случило отдавна, но това беше всичко. Нямаше нищо друго — нито бавачка, нито майка, нямаше представа дали е било нощ или ден. Единственото, което видя, беше изчезналото момиченце.

Останах при Рут. Дневникът й беше отворен и тя записа: „Време — неизвестно. Момиченце се отправя към храстите в С. П. Бяла елегантна дантелена якичка.“ Затвори дневника и го пъхна в чантата си. Наблизо имаше едно място, което й действаше успокоително. Къщичката на пингвините в зоологическата градина.

Прекарахме следобеда там заедно. Облечена в черно, Рут седеше на пейката пред стъклената стена на волиерата[1], в полумрака се белееха само лицето и ръцете й. Пингвините се поклащаха, крякаха и се гмуркаха във водата. Преди да се плъзнат от скалите, тези симпатични птици изглеждат дебелички и непохватни в черните си фракове, но във водата те са пъргави и издръжливи плувци. Децата крещяха от възторг, притиснали лица към стъклената преграда. Радостните им викове ехтяха и й помагаха да заглуши онези, другите писъци.

Една събота брат ми се събуди както винаги рано. Беше в седми клас, носеше си обяд в училище и участваше в дискусионния клуб, но подобно на Рут в часовете по физкултура беше винаги последен или предпоследен. Не беше спортен тип като Линдзи. Движеше се „с достойнство“, както казваше баба Лин. Любимата му учителка всъщност не беше учителка, а училищната библиотекарка, висока, крехка жена с твърда и остра коса, която пиеше чай от термоса си и разказваше за Англия, където беше живяла на младини. Под нейно влияние в продължение на няколко месеца Бъкли говореше с английски акцент и проявяваше повишен интерес, когато сестра ми гледаше постановките на британски пиеси по телевизията.

Същата година той попита баща ми дали да се заеме с градината, която преди поддържаше мама, и татко му отвърна: „Разбира се, Бък, всеки със своята лудост.“

И наистина. Брат ми беше обзет от необикновена, безумна мания. Когато не можеше да заспи през нощта, разглеждаше старите каталози на компанията „Бърпи“[2] и изчиташе от кора до кора книгите по градинарство, взети от библиотеката в училище. Баба ми го посъветва да засее лехи с магданоз и босилек, а Хал беше предложил „някои наистина полезни растения“ — патладжани, пъпеши, краставици, моркови и боб. Бъкли послуша и двамата и засади всичко на едно място.

Не му харесваше прочетеното в книгите. Не виждаше причина да отделя цветята от доматите и подправките. Постепенно прекопа и засади цялата градина, като всеки ден молеше татко да му носи семена и ходеше в супермаркета с баба Лин, където отплатата за мъкненето на пълните торби беше някое малко цъфтящо растение от оранжерията. Сега чакаше да пораснат доматите му, сините маргаритки, петуниите, теменугите и салвията. Превърна крепостта си в барака за инструментите и другите неща, необходими за градината.

Но баба се подготвяше за момента, когато Бъкли щеше да разбере, че те не могат да растат заедно, че някои семена изобщо няма да покълнат, че тъничките, покрити с власинки ластари на краставичките могат внезапно да спрат да растат, притискани от морковите и картофите, че магданозът може да се загуби сред по-устойчивите, неконтролируеми плевели и че бръмбарите, които подскачат наоколо, могат да унищожат нежните цветя. Но чакаше търпеливо. Не смяташе, че може да го убеди с приказки. Приказките не вършеха работа. На седемдесет години вече знаеше, че само времето може да промени някого.

Бъкли беше помъкнал един кашон с дрехи от мазето към кухнята, когато татко слезе долу за кафето си.

— Какво носиш, земеделецо? — попита татко. Сутрин винаги беше в добро настроение.

— Приготвям колчета, за да вържа доматите — отговори брат ми.

— Поникнали ли са вече?

Татко беше бос, облечен в синия си хавлиен халат. Беше си налял кафе от кафеварката, която баба Лин зареждаше всяка сутрин, и отпиваше от чашата си, докато разговаряше със сина си.

— Ходих да ги видя тази сутрин — каза брат ми със светнало лице. — Разперили са листа като отворена длан.

Застанал до плота, татко тъкмо преразказваше разговора им за доматите на баба Лин, когато видя през задния прозорец какво е извадил Бъкли от кашона. Бяха моите дрехи, които някога Линдзи беше прегледала, за да види дали ще може да носи някои от тях. Когато се нанесе в моята стая, баба ги прибра в кашона без много шум, докато татко беше на работа. Сложи малко етикетче с надпис „Не Изхвърляй“ и ги свали в мазето.

Баща ми остави кафето си на плота. Мина през остъклената веранда и продължи нататък, като повика Бъкли.

— Какво има, татко? — Беше разтревожен от тона му.

— Тези дрехи са на Сузи — каза татко спокойно, когато стигна до него.

Бъкли погледна към роклята ми от тъмно каре, която държеше в ръката си.

Татко пристъпи към него, взе роклята и събра останалите дрехи, които Бъкли беше изсипал върху тревата. Обърна се мълчаливо и тръгна задъхан към къщата, притиснал дрехите към гърдите си, а от него сякаш хвърчаха искри.

Само аз видях цветовете. Близо до ушите на Бъкли, по скулите и брадичката му имаше оранжево-червени петна.

— Защо да не ги използвам? — попита той.

Все едно някой удари татко с юмрук в гърба.

— Защо да не ги използвам за връзване на доматите?

Татко се извърна. Видя сина си, застанал сред лехите с влажна, рохкава пръст, от която се подаваха мънички стръкчета.

— Как можеш да ми задаваш такъв въпрос?

— Трябва да направиш избор. Така не е честно — каза брат ми.

— Бък? — Татко продължаваше да притиска дрехите ми към гърдите си.

Видях, че лицето на Бъкли пламна. Зад него беше живият плет от слънчевожълт златник, избуял двойно по-високо след моята смърт.

— Бащата на Кийша умря, но тя се държи нормално!

— Кийша съученичка ли ти е?

— Да!

Татко замръзна на мястото си. Усещаше росата по глезените и босите си крака, усещаше земята под тях, студена и влажна, предлагаща неизмерими възможности.

— Съжалявам. Кога е станало това?

— Не е там работата, татко! Ти не разбираш. — Бъкли се завъртя на пети и започна да тъпче с крак стръкчетата на доматите.

— Бък, престани! — извика татко.

Брат ми се обърна.

— Нищо не разбираш, татко!

— Извинявай — каза баща ми. — Това са дрехите на Сузи и аз просто… Може би е глупаво, но те са нейни… нещо, което тя е носила.

— Ти взе обувчицата, нали? — попита брат ми. Вече не плачеше.

— Какво?

— Взел си обувчицата. От стаята ми.

— Бъкли, не знам за какво говориш.

— Запазих фигурката от монопола, но сега я няма. Ти си я взел! Държиш се така, като че ли само ти я помниш и страдаш за нея!

— Хайде, изплачи си душата. Какво е станало с бащата на приятелката ти Кийша?

— Остави дрехите.

Татко внимателно ги сложи на земята.

— Не става въпрос за бащата на Кийша.

— А за какво?

Татко беше целият в слух. Спомни си времето след операцията на коляното му, когато излезе от упойката и видя петгодишния си син, седнал до него, който го чакаше да отвори очи, за да му каже „Ку-ку“.

— Тя е мъртва.

— Да, знам. — Болката не си отиваше.

— Но се държиш така, сякаш не го съзнаваш. Бащата на Кийша умря, когато тя беше на шест години и сега почти не се сеща за него.

— Ще си спомни — рече татко.

— А ние какво да правим?

— Кой?

— Ние, татко. Аз и Линдзи. Мама ни напусна, защото не можа да го понесе.

— Успокой се, Бък — каза татко. Опитваше се да се сдържа, доколкото може. Пое дълбоко дъх, въздухът разшири гръдния му кош, после бавно го издиша. Изведнъж чу тъничък вътрешен глас: Пусни ме, пусни ме, пусни ме. — Какво каза?

— Нищо не съм казал.

— Извинявай — каза татко. — Нещо не се чувствам добре. — Краката му бяха ледени от мократа трева. В гърдите му се появи празнота, в която се разлетяха крилати насекоми. Появи се някакво ехо, което кънтеше в ушите му. Пусни ме.

Татко се смъкна на колене. Ръката му изтръпна, както се случва насън. Пробождаха го хиляди иглички. Брат ми се спусна към него.

— Татко?

— Сине — каза той с треперещ глас и протегна ръка към брат ми.

— Ще извикам баба. — И Бъкли хукна към къщата.

Легнал на една страна, с лице към старите ми дрехи, татко прошепна: „Никога не можеш да направиш избор. Обичам и трима ви.“

Тази нощ татко лежеше на болничното легло, свързан с монитори, които пиукаха и жужаха. Беше време да се разтрият краката и гърбът му. Време да бъде успокоен и въведен — но къде?

Часовникът над леглото му отмерваше минутите и аз си спомних как с Линдзи късахме листенцата на маргаритките в двора и брояхме: „обича ме, не ме обича“. В същия ритъм часовникът редуваше двете ми най-големи желания: „умри заради мен, не умирай заради мен“. Въпреки волята си, разкъсвах отслабналото му сърце. Ако умре, ще бъдем завинаги заедно. Толкова ли беше лошо да искам това?

У дома Бъкли лежеше в мрака на леглото си, издърпал завивката до брадичката си. Не му позволиха да влезе в реанимацията на болницата, където Линдзи ги беше закарала, следвайки линейката, в която бяха качили баща ми. Брат ми чувстваше огромна вина, въпреки че Линдзи не бе му казала и дума да го упрекне, само го питаше: „За какво говорихте? Защо татко беше толкова разстроен?“

Най-големият страх на малкия ми брат беше, че може да го напусне единственият човек, който означаваше толкова много за него. Той обичаше Линдзи, баба Лин, Самюъл и Хал, но край баща ми ходеше на пръсти и внимателно го наблюдаваше сутрин и вечер, за, да не би да го изгуби, защото не е проявил достатъчно бдителност.

Стояхме двамата — мъртвото и живото дете — от двете страни на татко, и двамата обзети от едно и също желание. Всеки от нас искаше той да е завинаги с него. Но да се изпълни желанието и на двама ни беше невъзможно.

Татко беше пропуснал да отиде в стаята на Бъкли, за да му пожелае лека нощ, само два пъти в живота му. Веднъж, когато отиде в царевичната нива да търси мистър Харви, и сега, когато лежеше в болницата под наблюдение, за да не получи втори инфаркт.

Бъкли съзнаваше, че е вече голям, за да отдава значение на такива неща, но ми беше мъчно за него. Целувката за лека нощ беше цял ритуал. Татко спускаше венецианските щори и прокарваше надолу ръце по тях, за да е сигурен, че ламелите са плътно затворени и няма опасност някой слънчев лъч да се промъкне и да пробуди сина му, преди самият той да е дошъл да го събуди — кожата по ръцете и краката на брат ми настръхваше от радостно очакване.

— Готов ли си, Бък? — питаше баща ми и понякога Бъкли отговаряше „Тъй вярно, сър“, друг път „Старт!“, но когато му беше лошо или беше уморен и искаше да заспи, отвръщаше просто „Да!“. Тогава татко хващаше двата края на тънката памучна завивка между палеца и показалеца си, сгъваше я и след това рязко я опъваше, така че бледосиният (ако беше на Бъкли) или лилавия (ако беше мой) чаршаф се издуваше като парашут, спускаше се плавно надолу и покриваше коленете, ръцете, бузите и брадичката му. Въздушната струя и завивката докосваха кожата му едновременно и му даваха усещане за свобода и защита. Беше прекрасно, чувстваше някаква сладостна уязвимост, по тялото му пробягваха тръпки и единственото, на което можеше да се надява, беше баща ми да го направи пак, ако го помоли. Въздух и завивка, въздух и завивка. Мълчаливо единство между едно малко момче и обзет от скръб баща.

Тази нощ отпусна глава на възглавницата и се сви в леглото си като ембрион. Не се сети да спусне щорите и виждаше хълма, изпъстрен със светлинките на близките къщи. В другия край на стаята различаваше решетъчните врати на шкафа, от който някога си мислеше, че ще изскочат зли вещици и ще се присъединят към дебнещите го под леглото дракони. Вече не се плашеше от такива неща.

— Моля те, Сузи, не позволявай татко да умре — шепнеше той. — Имам нужда от него.

Разделяйки се с брат ми, минах покрай беседката, под лампите, надвиснали като горски плодове, и видях, че настланата с тухли пътека се разделя на две.

Вървях, докато тухлите преминаха в каменни плочи, след това в ситен чакъл и накрая в отъпкана земя, простираща се на километри край мен. Спрях се. Бях прекарала достатъчно дълго тук горе, за да знам, че нещо ще се случи. Светлината започна да помръква и небето придоби приятен тъмносин цвят, както в нощта на моята смърт. Видях някой да навлиза в полезрението ми, но беше далеч и в началото не можех да различа дали е мъж или жена, дете или възрастен човек. Когато луната освети фигурата, разбрах, че е мъж. Уплашена и задъхана, аз се спуснах нататък, за да разбери кой е. Дали беше баща ми? Това ли желаех така отчаяно през цялото време?

— Сузи — рече мъжът, когато приближих и спрях на няколко крачки от него. Той протегна към мен ръце. — Не ме ли помниш?

Видях се отново като малко, шестгодишно момиченце в непозната за мен всекидневна в Илинойс. Стъпих върху краката му както бях направила и тогава.

— Дядо! — възкликнах аз.

Двамата бяхме сами на небето, аз бях лека като перце, както когато бях на шест, а дядо на петдесет и шест години и татко ни беше завел на гости при него. Танцувахме бавно под ритъма на една мелодия, която на земята винаги разплакваше дядо ми.

— Помниш ли? — попита той.

— Самюъл Барбър!

— Адажио за струнни инструменти — каза той.

Но докато плавно танцувахме и се въртяхме без непохватните подскоци, които правехме на земята — внезапно си спомних, че веднъж го бях видяла да плаче на тази музика и го попитах защо.

— Понякога, Сузи, сълзите идват сами, въпреки че са минали дълги години, откакто любимият ти човек си е отишъл. — Дядо ме прегърна, но аз изтичах да си играя с Линдзи в двора на къщата му, който тогава ми се струваше огромен.

Тази нощ не говорихме повече, но танцувахме с часове в безвременната синя светлина. Знаех, че докато танцувам нещо става и на земята, и на небето. Промяна. Ускорение на неравномерното движение, за което бяхме учили по физика. Сеизмично невъзможно разцепване и разделяне на времето и пространството. Притиснах се към гърдите на дядо и усетих миризмата на стар човек, подобна на миризмата на баща ми, но примесена с нафталин и мирис на земна кръв и мирис на небе. На фортунела, на първокласен тютюн.

Когато музиката спря, сякаш от началото на танца ни беше минала цяла вечност. Дядо ми отстъпи назад и светлината зад гърба му стана жълта.

— Трябва да тръгвам — рече той.

— Къде отиваш? — попитах аз.

— Не се безпокой, скъпа. Съвсем наблизо.

Той се обърна и си тръгна, изчезвайки бързо сред сенки и прах. В безкрайността.

[1] Оградено пространство за отглеждане на дребни животни и птици в зоологическите градини и природните паркове. — Б.ред. ↑

[2] Една от най-старите компании за производство на семена, основана през 1876г. — Б.пр. ↑

Деветнайсета глава

Онази сутрин мама пристигна във винарната „Крузо“ и намери една бележка, написана неграмотно от пазача. Думата „спешно“ в нея беше достатъчно красноречива и тя пропусна сутрешния си ритуал. Вместо да изпие кафето си с поглед, зареян към безкрайните редове лози, тя отвори залата за дегустации и без да включва осветлението, напипа телефона зад бара. Позвъни на номера в Пенсилвания, но никой не отговори.

Тогава се обади на телефонистката и помоли да я свържат с дома на д-р Акил Сингх.

— Да — обади се Руана. — Преди няколко часа с Рей видяхме пред вас да спира линейка. Според мен всички са в болницата.

— За кого е била линейката?

— Може би за майка ви?

Но мама знаеше, че не е така, защото именно майка й се беше обадила и беше оставила съобщението. Оставаха децата или Джек. Благодари на Руана и затвори. Измъкна тежкия червен телефон изпод барплота и разпиля затиснатата с него купчина листовки, които раздаваха на клиентите — „Лимоненожълто = Младо шардоне; Светложълто = Совиньон блан“. Откакто започна работа тук, обикновено идваше рано и сега беше благодарна за това. Единственото, което й дойде наум, бяха имената на болниците и тя започна да звъни на онези от тях, в които беше водила децата, когато внезапно вдигнат температура или си счупят някоя кост при падане. Най-после от болницата, където някога бях закарала Бъкли, й казаха: „В спешното отделение е приет пациент на име Джек Салмън, който е още е там.“

— Можете ли да ми кажете какво му е?

— Каква е връзката ви с мистър Салмън?

Тя изрече думите, които не беше произнасяла с години:

— Аз съм съпругата му.

— Получил е инфаркт.

Мама затвори телефона и седна на настилката от каучук и корк, с която беше покрит подът зад бара. Остана там, докато не пристигна началникът на смяната, и повтаряше на себе си непривичните думи: съпруг, инфаркт.

Дойде на себе си в камиона на чистача, тих и кротък човечец, който почти не излизаше от винарната, но сега караше бързо към международното летище на Сан Франциско.

Купи си билет и се качи на самолета, с който щеше да лети до Чикаго. Оттам щеше да се прехвърли на друг самолет до Филаделфия. Машината набра височина и се гмурна в облаците. Майка ми се вслушваше в далечните звукови сигнали, които подсказваха на екипажа какво да прави и за какво да се подготви. Чу дрънченето на минаващата по пътеката количка с напитки, но вместо спътниците си мама виждаше каменната арка, която водеше към помещението с празните бъчви. Представяше си, че вместо работниците, които често намираха там спасение от слънцето, вътре седи баща ми и протяга към нея порцелановата чаша със счупена дръжка.

Когато пристигна в Чикаго, където трябваше да чака два часа, тя вече се беше съвзела достатъчно, за да си купи четка за зъби и пакет цигари и да се обади в болницата, като този път поиска да говори с баба Лин.

— Мамо — каза майка ми. — Аз съм в Чикаго, връщам се у дома.

— Абигейл, слава богу. Обаждах се пак в „Крузо“ и ми казаха, че си тръгнала за летището.

— Как е той?

— Пита за теб.

— Децата там ли са?

— Да, Самюъл също. Днес се канех да ти се обадя, за да ти кажа, че той предложи на Линдзи да се оженят.

— Това е чудесно.

— Абигейл?

— Да. — Тя усети, че майка й се колебае, което се случваше рядко.

— Джек непрекъснато вика Сузи.

Мама запали цигара веднага щом излезе от терминала на летище „О’Хара“. Край нея мина група ученици, тръгнали на екскурзия, с леки пътни чанти и музикални инструменти в ръка.

В Чикаго беше задушно и влажно, а газовете от паркираните в две редици коли правеха тежкия въздух още по-неприятен.

Изпуши цигарата си за рекордно кратко време и побърза да запали друга. Едната й ръка беше притисната към гърдите, с другата държеше цигарата. Беше с униформата си от винарната: избелели, но чисти джинси и бледооранжева тениска с джоб с избродиран надпис: Винарна „Крузо“. Лицето й беше загоряло и светлосините й очи изпъкваха още повече. Беше сменила прическата си и сега косата й беше прибрана на опашка отзад на тила. Видях, че край ушите и слепоочията й са се появили сиви кичури.

Времето, което беше прекарала сама, изтичаше като в пясъчен часовник и скоро по силата на закона за гравитацията старите връзки щяха да я изтеглят обратно към миналото. Усещаше как я дърпат — с удвоена сила. Брак. Инфаркт.

Застанала пред терминала, тя посегна към задния джоб на джинсите си, за да извади мъжкия портфейл, който беше започнала да използва, след като постъпи в „Крузо“; така беше по-удобно, отколкото да крие чантата си зад бара. Хвърли фаса си по посока на такситата и се обърна, за да седне на ръба на бетонното сандъче, в което растяха плевели и една посърнала от изпаренията нещастна фиданка.

В портфейла имаше снимки, които разглеждаше всеки ден. Но имаше една, която държеше с гърба навън в отделението за кредитните карти. Беше същата като фотографията, която се намираше в кутията за доказателства в полицията, същата, която Рей беше пъхнал в сборника с индийска поезия на майка си. Училищната ми снимка, публикувана във вестниците и използвана за листовките, които бяха разлепили и пуснали в пощенските кутии.

След осем години, дори и за майка ми, тя беше като разлепен навсякъде рекламен плакат. Беше я виждала толкова често, че се беше превърнала в снимка от надгробен паметник. Вечно червени устни, вечно сини очи.

Извади фотографията, обърна я с лицето нагоре и леко я огъна в дланта си. Съжали, че на нея не се виждат зъбите ми — малки и овални, с леко грапави ръбове, които тя обожаваше, докато растях. Бях й обещала да се усмихна широко за училищната снимка, но се смутих пред фотографа и на лицето ми се изписа само подобие на усмивка със стиснати устни.

По високоговорителите на летището обявиха полета на мама. Тя стана, обърна се и видя тъничкото, борещото се за живот дръвче. Подпря снимката ми на него и бързо мина през автоматично отварящата се врата.

По време на полета до Филаделфия седеше сама в средата на реда с три седалки. Мислеше си кой щеше да се настани до нея, ако пътуваше с децата си. Линдзи от едната й страна. Бъкли от другата. Но въпреки че по дефиниция беше майка, в един момент беше престанала да бъде такава. Не можеше да претендира за това право и привилегия, след като беше пропуснала повече от пет години от живота на децата си. Знаеше, че да бъдеш майка е призвание, мечта за много млади момичета. Моята майка никога не беше мечтала за това и беше наказана по най-страшния, най-жесток начин за това, че не ме е желала.

Наблюдавах я в самолета и изпратих чрез облаците пожелание за нейното избавление. Тялото и натежа от ужаса при мисълта какво я чака, но в тази тежест имаше и известно облекчение. Стюардесата й подаде малка синя възглавничка и мама се унесе в сън.

Кацнаха във Филаделфия и докато самолетът рулираше по пистата, мама си спомни къде се намира и коя година е. Набързо премисли какво да каже, когато види децата си, майка си, Джек. Когато най-после спряха, тя се отказа да мисли и се съсредоточи единствено върху слизането си от самолета.

Едва разпозна собственото си дете, което я чакаше в другия край на рампата. През изминалите години Линдзи беше станала слаба и ъгловата, без грам излишно тегло. Застаналият до сестра ми младеж беше досущ като неин брат близнак. Малко по-висок, малко по-мускулест. Самюъл. Гледаха се толкова напрегнато, че в началото мама дори не забеляза момчето с пухкави бузи, седнало встрани върху подлакътника на един от наредените в редица столове.

После, точно когато се запъти към тях — те всички в първия момент изглеждаха увиснали неподвижно във въздуха, сякаш попаднали в капана на лепкав желатин, от който можеше да ги спаси единствено нейното движение — тя го видя.

Вървеше по застланата с пътека рампа. Чуваше съобщенията за полетите по високоговорителите, виждаше пътниците и техните посрещачи да минават забързани край нея. Когато видя сина си, тя сякаш навлезе в кривата на времето. Годината е 1944, лагерът Уиникука. Тя е дванадесетгодишна, с пухкави бузи и дебели крака — всичко, което, за щастие, дъщерите й не бяха наследили, но се беше предало на нейния син. Толкова години беше далеч от дома. Толкова време беше пропиляла невъзвратимо.

Ако беше броила, както направих аз, щеше да разбере, че за седемдесет и три крачки тя направи това, което се беше страхувала да направи почти седем години.

Сестра ми заговори първа.

— Мамо — каза тя.

Мама я погледна и се пренесе тридесет и осем години напред, изоставяйки самотното момиче в лагера Уиникука.

— Линдзи.

Линдзи я гледаше в очите. Бъкли беше станал от стола, но погледна първо към обувките си, после назад през прозореца към паркираните самолети, които бълваха пътници в нагънатите като акордеон ръкави.

— Как е баща ти? — попита мама.

Сестра ми, след като изрече думата „мамо“, стоеше като истукан. В устата си усещаше странен сапунен вкус.

— За съжаление не е в най-добрата си форма — обади се Самюъл. Беше най-дългото изречение, което някой изрече, за което мама му беше неизмеримо благодарна.

— Бъкли? — каза тя, без да е подготвила изражението на лицето си. Беше просто такава, каквато е.

Той извърна глава към нея, сякаш се прицелваше.

— Бък — поправи я той.

— Бък — повтори тя тихо и сведе поглед към ръцете си.

Къде са пръстените ти, искаше да я попита Линдзи.

— Да тръгваме ли? — предложи Самюъл.

Четиримата влязоха в дългия, застлан с пътека тунел, който щеше да ги отведе до главния терминал. Тръгнаха към подобното на пещера багажно отделение, когато мама каза:

— Нямам багаж.

Отново настъпи неловко мълчание. Самюъл се оглеждаше в табелите, които да ги насочат към многоетажния паркинг.

— Мамо — сестра ми се опита да я заговори още веднъж.

— Не изпълних обещанието си — рече мама, преди Линдзи да продължи.

Очите им се срещнаха и между тях премина огнен лъч и се кълна, че видях тайната за отношенията й с Лен Фенърман като несмлян плъх, издул тялото на змия.

— Ще се върнем горе с ескалатора — каза Самюъл, — после ще стигнем до паркинга през въздушния пасаж.

Самюъл повика Бъкли, който се беше загледал в униформените служители от охраната. Униформите винаги го бяха привличали.

Пътуваха по магистралата, когато Линдзи пак се обади.

— Не разрешават на Бъкли да влезе при татко, защото е още малък.

Мама се обърна назад.

— Ще се опитам да направя нещо — каза тя и се обърна към Бъкли, като за пръв път се опита да се усмихне.

— Майната ти — изрече тихо брат ми, без да вдигне поглед.

Мама замръзна. Колата ускори ход. Изпълнена с омраза и напрежение, подобно на подводно кърваво течение, което им предстоеше да преодолеят.

— Бък — каза мама, спомняйки си навреме по-краткото му име, — няма ли да ме погледнеш?

Той вдигна глава и я прободе с яростен поглед.

Мама се обърна напред. Самюъл, Линдзи и брат ми чуваха риданията й, които напразно се мъчеше да прикрие. Но никакви сълзи не трогнаха Бъкли. Ненавистта се беше трупала в душата му в продължение на дни, седмици и години. И някъде вътре беше четиригодишното момче с оголено сърце. Сърце — камък, сърце — камък.

— На всички ни ще стане по-леко, след като видим мистър Салмън — каза Самюъл и се наведе напред към таблото да включи радиото, защото дори той не можеше да понесе напрежението.

Беше същата болница, в която преди осем години беше дошла посред нощ. На друг етаж, боядисан различно, но нямаше начин да избяга от спомена за това, което беше направила тогава. Притиснатото в нея тяло на Лен, гърбът й, облегнат на гипсовата стена. Всичко в нея искаше да избяга — да отлети обратно в Калифорния, обратно при спокойния си живот сред чужди хора. Да се скрие сред дънерите на дърветата и тропическите цветя, да се спаси сред многобройните непознати растения и тълпи.

Обувките с високи токчета на майка й, които зърна от коридора, я върнаха към действителността. Едно от многото неща, които беше забравила — краката на майка й, сега поотекли, крака на седемдесетгодишна жена, обути в абсурдно неудобни обувки.

Но когато влезе в стаята, всички други — синът й, дъщеря й, майка й — отстъпиха на заден план.

Клепачите на татко тежаха, но той отвори очи, когато тя влезе. Към китката и рамото му бяха прикрепени тръбички и жици. Изглеждаше толкова уязвим, отпуснал немощно глава върху малката квадратна възглавница.

Тя взе ръката му и безмълвно се разплака, без да се опитва да сдържи сълзите си.

— Здравейте, очи океани — каза той.

Тя само кимна с глава. Този съсипан, съкрушен човек — нейният съпруг.

— Момичето ми — каза той, дишайки тежко.

— Джек.

— Виж докъде стигнах, за да те върна у дома.

— Струваше ли си? — попита тя с тъжна усмивка.

— Ще видим — отвърна той.

Да ги видя отново двамата заедно беше крехката ми надежда, за която не смеех да вярвам, че ще се сбъдне.

Татко се вглеждаше в искрящите пъстри петънца в очите на мама и се държеше за тях, за да остане на повърхността. За него те бяха като отломки на кораб, който се е блъснал в огромна подводна скала и е потънал. От огромния съд бяха останали само трески и миражи. Опита се да протегне ръка и да я погали по бузата, но не му стигнаха сили. Тя се наведе и допря буза до дланта му.

Баба умееше да стъпва тихо въпреки токчетата си. Излезе от стаята на пръсти. Продължи към чакалнята с нормалната си походка и по пътя срещна една сестра, която носеше бележка за Джек Салмън, стая 582. Не познаваше човека, който я беше изпратил, но беше чувала името му. „Лен Фенърман ще ви посети скоро. Пожелава ви бързо оздравяване.“ Баба сгъна акуратно бележката. Видя Линдзи и Бъкли, които се бяха присъединили към Самюъл в чакалнята, отвори чантата си и я пъхна между пудриерата и гребена си.

Двайсета глава

Канеше се да завали, когато късно вечерта мистър Харви стигна до покритата с ламарина колиба в Кънетикът. Няколко години преди това в нея беше убил една млада келнерка, а после си беше купил нови панталони с парите от бакшишите, намерени в джоба на престилката и. Мислеше си, че след толкова време гниенето би трябвало да е престанало и наистина, когато се приближи към мястото, не усети никаква неприятна миризма. Но вратата на колибата беше отворена и се виждаше, че вътре някой беше копал. Той пое дъх и предпазливо се приближи.

Заспа до празния гроб.

По някое време, като контрапункт на списъка с мъртъвците, започнах да водя и списък на живите. Забелязах, че Лен Фенърман прави същото. Когато не беше на работа, той си отбелязваше младите момичета и стариците, както и всяка втора жена в спектъра между тези две възрасти, и ги нареждаше сред нещата, които му даваха сили да живее. Например онова момиче в мола с дълги, бели крака и окъсяла рокля, което изглеждаше болезнено беззащитно, трогна душата както на Лен, така и моята. Възрастни жени с треперещи крака и ръце, придвижващи се с проходилки, които упорстваха да боядисват косите си в неестествени нюанси на цветовете, които са използвали в своята младост. Самотни майки на средна възраст, които бързат да напазаруват в магазините за хранителни стоки, а в това време децата им придърпват от рафтовете пакетчета с бонбони. Добавях ги към списъка си. Живи жени, жени, които дишат. Понякога виждах и такива, които някой бе наранил — жени, пребивани от съпрузите си, изнасилени от непознати, момичета, изнасилени от бащите си. Толкова ми се искаше да се намеся и да направя нещо за тях.

Лен се сблъскваше непрестанно с жени, на които беше причинено страдание. Не само в участъка, където такива жени идваха почти всеки ден. Усещаше страданието им отдалеч. Например на онази жена в магазина за рибарски принадлежности, която нямаше синини по лицето, но се свиваше като бито куче и шепнете извинително. Момичето, което виждаше край шосето всеки път, когато пътуваше към северната част на щата, за да гостува на сестра си. Година след година тялото и измършавяваше все повече, бузите й хлътваха все по-дълбоко и на бледото й лице изпъкваха само препълнените й с мъка безнадеждни очи. Безпокоеше се, когато я нямаше там. Щом я видеше, той се чувстваше угнетен, но едновременно с това чувстваше прилив на сила.

От доста време нямаше почти никакво ново развитие по моя случай, но през последните месеци към досието ми бяха прибавени някои нови факти: името на друга възможна жертва, Софи Чикети, името на сина й, и едно фалшиво име, което Джордж Харни беше използвал. Появи се и нещо, което беше задържал — висулката с емблемата на Пенсилвания от гривната ми. Лен ровеше в кутията с веществени доказателства и пръстите му отново напипаха инициалите ми. На амулета вече беше правена експертиза, но като се изключи мястото, на което беше намерен, по него не бяха открити никакви улики.

Искаше да го предаде на баща ми веднага щом се потвърди, че наистина е мой. Това беше в разрез с правилата, но трупът ми така и не беше намерен, откриха само една прогизнала книга от училищната библиотека и страници от тетрадката ми по биология, сред които и любовна бележка от едно момче. Бутилка кока-кола. Плетената ми шапка със звънчета. Тези неща бяха описани и предадени на съхранение. Но амулетът беше друго нещо и той възнамеряваше да го върне на родителите ми.

Една сестра, с която се срещаше в годините след като мама замина, му се беше обадила, когато видяла името Джек Салмън и списъка на приетите пациенти. Лен беше решил да посети баща ми в болницата и да вземе амулета със себе си. Представяше си го като талисман, който може би щеше да помогне за по-скорошното оздравяване на татко.

Докато го наблюдавах, не знам защо се сетих за варелите с токсична течност, струпани зад автосервиза на Хал. Там храсталаците край железопътната линия предлагаха на местните компании добро укритие, където можеха да захвърлят боклуците си. Контейнерите бяха запечатани, но с времето протекоха. През годините, изминали след заминаването на мама, започнах да изпитвам съжаление, но и уважение към Лен. Следвайки материалните улики, той се опитваше да разбере необясними неща. В това отношение си приличахме.

Пред болницата едно момиче продаваше букетчета нарциси, чиито зелени стебла бяха вързани с лилава панделка. Видях как майка ми изкупи всичките до едно.

Сестра Елиът, която помнеше мама отпреди осем години, я видя да се задава по коридора с ръце, пълни с цветя, и й предложи помощта си. Донесе няколко кани от склада, напълниха ги с вода заедно с мама и подредиха нарцисите в стаята на татко, докато той спеше. Сестра Елиът си помисли, че ако е възможно трагедията да разхубави една жена, майка ми е станала още по-красива.

Линдзи, Самюъл и баба Лин бяха завели Бъкли у дома по-рано тази вечер. Мама все още не беше готова да се върне в къщата. Съсредоточи се изцяло върху баща ми. Всичко друго можеше да почака — домът, който щеше да я посрещне с ням упрек, синът й, дъщеря й. Имаше нужда да хапне нещо, както и от време, за да помисли. Не отиде в бюфета, където ярките светлини й навяваха мисълта, че в болниците напразно се стараят да държат хората будни само за да им съобщят още някоя лоша новина. Представи си блудкавото кафе, твърдите столове и асансьорите, които спират със скърцане на всеки етаж, после излезе от сградата и тръгна надолу по тротоара.

Навън беше вече тъмно и на паркинга, където някога беше спряла с колата си по нощница посред нощ, имаше само няколко коли. Загърна се плътно с жилетката, която майка й беше оставила.

Пресече паркинга, като се взираше в тъмните коли и се опитваше да отгатне какви са хората, дошли на посещение в болницата. На седалката до шофьора в една кола бяха разпилени касети, в друга се виждаше бебешка седалка. За нея това надничане се превърна в игра, какво ли щеше да види в следващата кола? Така не се чувстваше толкова самотна, все едно беше още малко дете и си играеше на шпиони, когато родителите й я водеха със себе си на гости. Агент Абигейл до шефа на специалната мисия: Виждам плюшено куче, виждам футболна топка, виждам жена! Ето я, непозната жена зад волана. В началото жената не забеляза, че майка ми я наблюдава, а когато погледите им се срещнаха, мама се извърна и се загледа в ярките светлини на старата закусвалня, към която се беше запътила. Не беше нужно да се обръща назад, за да разбере какво прави жената — събираше кураж, за да влезе в болницата. Познаваше този израз върху лицето на жената. Лице на човек, който искаше да бъде, където и да било другаде, но не и тук.

Застана на алеята в озеленената площ между болницата и входа на спешното отделение. Пушеше й се. Сутринта всичко й беше ясно. Джек е получил инфаркт и тя трябва да се прибере у дома. Но сега, когато вече бе тук, не знаеше какво да прави. Колко време ще трябва да чака? Какво още може да се случи, преди да замине? На паркинга зад нея се чу отваряне и затръшване на врата. Жената най-после се реши да влезе.

В закусвалнята виждаше всичко като в мъгла. Беше сама в едно сепаре и си поръча паниран пилешки шницел, какъвто не приготвяха в Калифорния.

Потънала в мислите си, майка ми не забеляза веднага, че един мъж точно срещу нея я сваля с поглед. Отбеляза всеки детайл във външния му вид. Направи го машинално. Тази нейна привичка се появи след убийството ми. Щом видеше непознат, който не й вдъхваше доверие, моментално започваше да анализира отличителните му черти. Страхът я беше карал да реагира спонтанно, преди да има време да си напомни, че трябва да спазва някакво приличие. Пилешкият шницел и чаят й пристигнаха и тя се съсредоточи върху храната, върху твърдата панировка и гуменото месо, върху металния вкус на престоялия чай. Не смяташе, че би могла да издържи у дома повече от няколко дни. Накъдето и да обърнеше очи, виждаше мен, а човекът в сепарето срещу нея би могъл да бъде моят убиец.

Тя приключи с храната, плати сметката и излезе от закусвалнята, без да вдигне очи. Камбанката, монтирана на вратата, издрънча, когато я отвори, тя се стресна и сърцето й заби лудо в гърдите.

Успя да пресече пътя невредима, но когато пое през паркинга, се задъхваше. Колата на нерешителната посетителка беше все още там.

В главното фоайе, където хората рядко се заседяваха, реши да седне и да изчака, докато дишането й се нормализира. Ще остане няколко часа при него и когато се събуди, ще се сбогува. Веднъж взела решение, тя се успокои. Внезапно освобождаване от отговорност. Билет за далечни земи.

Беше доста късно, минаваше десет часът и асансьорът, който взе до петия етаж, беше празен. Бяха намалили осветлението в коридора. Мина покрай две сестри, които тихо си разменяха клюки. Долови радостната възбуда, с която обсъждаха подробностите, във въздуха витаеше непринудена близост. После, точно когато едната от сестрите не успя да овладее изблика на пронизителен смях, мама отвори вратата на стаята, където беше баща ми, и я остави да се хлопне след нея.

Беше сама.

В стаята беше тихо, все едно беше попаднала в безвъздушно пространство. Чувствах, че мястото ми не е тук, че аз също трябва да си вървя. Но бях като прикована.

Татко спеше, осветен от слабата светлина на флуоресцентната лампа над леглото му. Това напомни на мама за предишното й идване в болницата, когато беше решила да го напусне.

Видях как взима ръката му и си припомних как със сестра ми седяхме под копието на надгробната плоча в коридора на втория етаж. Аз играех ролята на мъртвия рицар, отишъл на небето заедно с вярното си куче, а тя беше неговата изпълнена с живот съпруга. „Нима от мен се очаква да остана свързана цял живот с една замръзнала в безвремието статуя?“ Любимата реплика на Линдзи.

Мама дълго седя, държейки ръката на баща ми. Мислеше си колко хубаво би било да легне на чистите болнични чаршафи до него. Но това беше невъзможно.

Приведе се към него. Въпреки антисептиците и спирта долавяше уханието на трева, което излъчваше кожата му. Когато заминаваше, сложи в багажа си една риза на баща ми, която тя много обичаше, и понякога я обличаше, само за да усети частица от него до себе си. Никога не я носеше навън, за да се запази по-дълго миризмата й. Спомни си как една нощ, когато той много й липсваше, обви една възглавница в ризата, закопча я и я прегърна като някоя гимназистка.

През затворения прозорец долиташе далечното бучене на колите по магистралата. Болницата беше затворена през нощта. Чуваше се само тихото шляпане на каучуковите подметки на сестрите по коридора.

Точно през тази зима тя беше казала на една млада жена, която в съботните дни работеше с нея на бара за дегустации, че в отношенията между мъжа и жената единият винаги е по-силен. „Това не значи, че по-слабият не обича по-силния“, беше казала тя, търсейки разбиране. Момичето я беше погледнало объркано. Но за мама беше важно, че изразявайки мислите си на глас, признаваше пред себе си своята слабост. От това прозрение й се бе завило свят. Защо през всичките тези години си бе мислила точно обратното?

Придърпа стола си по-близо до главата на татко и опря лицето си в края на възглавницата му, за да наблюдава дишането му и потрепването на клепачите му, докато сънува. Как е възможно да обичаш толкова един човек и да го пазиш в тайна от себе си, събуждайки се всеки ден далеч от дома? Беше се оградила с билбордове и пътища, беше издигнала барикади зад себе си, беше свалила огледалото за обратно виждане и си мислеше, че по този начин той ще изчезне? Че ще може да заличи годините съвместен живот и децата?

Докато го наблюдаваше, успокоена от равномерното му дишане, всичко се оказа толкова просто, че в началото дори не го разбра. Замисли се за стаите в нашата къща и часовете, прекарани в тях, които толкова упорито се бе опитвала да забрави. Сега, когато се беше върнала, те й се струваха още по-сладки, подобно на забравени на полицата плодове. Там, на тази полица бяха всички паметни дати и наивността на първата им любов, общите им мечти, коренът на разцъфващия семеен живот. Първото потвърждение на всичко това. Моето раждане.

Забеляза, че на челото на татко се е появила още една бръчка. Харесваше посребрелите при слепоочията му коси.

Скоро след полунощ сънят я пребори, въпреки усилията й да държи очите си отворени, за да се нагледа на лицето му, да запомни всичко и да се сбогува на сутринта.

Докато очите им бяха затворени и те спокойно спяха един до друг, аз зашепнах:

Камъчета, кости,

сняг и скреж;

семе, бобче, таралеж.

Пътечки, вейки и много целувки,

Сузи тъгува за нежни милувки!

Към два часа през нощта заваля. Дъждът се лееше върху болницата, върху нашия дом, валеше и горе в моето небе. По ламаринения покрив на колибата, където спеше мистър Харви, също трополеше дъжд. Капките удряха по ламарината над главата му като миниатюрни чукчета и той сънуваше. В съня си виждаше не момичето, чиито останки бяха изкопани и подложени на експертиза, а Линдзи Салмън — 5! 5! 5! — която се измъква през живия плет от бъзови храсти. Сънуваше този сън винаги когато се чувстваше изложен на опасност. Тя, с футболната си фланелка, го бе изкарала от руслото на живота му.

Беше към четири часа, когато видях, че баща ми отваря очи, усетил топлия дъх на мама върху бузата си, преди да разбере, че е заспала до него. И на двама ни се искаше да я прегърне, но беше още много слаб. Имаше и друг начин и той реши да го използва. Ще и каже всичко, което беше почувствал след моята смърт — всичко, за което мислеше толкова често и за което никой не знаеше нищо, освен мен.

Но не му се искаше да я буди. Болницата беше притихнала, като се изключи дъждът. Имаше чувството, че тъмнината и влагата сякаш го преследват. Спомни си как Линдзи и Самюъл стояха на прага мокри до кости, но усмихнати, и как бяха тичали през целия път до дома, за да не се тревожи. Често се хващаше, че си повтаря наум: Стегни се. Линдзи. Линдзи. Линдзи. Бъкли. Бъкли. Бъкли.

Осветените от външните лампи кръгове дъждовна вода на паркинга му напомниха за филмите, които беше гледал като дете. Холивудски дъжд. Затвори очи, усещайки успокояващия дъх на мама върху бузата си, и се заслуша в лекото барабанене на дъждовните капки върху металния перваз на прозорците, после чу тихото чуруликане на птички, но те се бяха скрили някъде. При мисълта, че може би отвън до прозореца му има гнездо с малки птичета, събудили се сами в дъжда, защото майка им е отлетяла нанякъде, му се прииска да ги спаси. Почувства пръстите на мама, отпуснати в съня й. Тя беше тук, но този път въпреки всичко той щеше да я остави да бъде такава, каквато е.

Именно тогава се вмъкнах в стаята при родителите си. Бях до тях, сякаш съм жива, нещо, което не ми се беше случвало досега. Преди само витаех над тях, никога не бях редом с тях.

Смалих се в тъмнината, не знаех дали ще забележат присъствието ми. Осем години и половина оставях татко без наблюдение по няколко часа всеки ден, както правех с мама или с Рут и Рей, брат ми и сестра ми и, разбира се, мистър Харви, но баща ми, както се убедих сега, не ме оставяше дори за минута. Предаността му към мен ми показваше отново и отново колко бях обичана на земята. В уютната светлина на татковата любов аз си останах Сузи Галмън — момиче, на което целият живот предстои.

— Бях сигурен, че ще те чуя, ако е много тихо — прошепна той. — Че ако затая дъх, ти може би ще се върнеш.

— Джек? — повика го мама, събуждайки се. — Трябва да съм заспала.

— Прекрасно е, че се върна.

Мама го погледна. И всичко изчезна.

— Как успяваш да се справяш? — попита тя.

— Нямам друг избор, Аби. Какво друго ми остава.

— Замини, започни отначало.

— На теб помогна ли ти?

Тя не отговори. Протегнах ръка и изчезнах.

— Ела и легни до мен — каза татко. — Имаме малко време, преди церберите да дойдат и да те изритат оттук.

Тя не помръдна.

— Бяха любезни с мен — каза тя. — Сестра Елиът ми помогна да сложим цветята във вода, докато спеше.

Той се огледа и видя букетите.

— Нарциси — каза той.

— Любимите цветя на Сузи.

Лицето на татко светна в усмивка.

— Виждаш ли, ето как става. Живееш въпреки случилото се, просто й поднасяш цветя.

— Толкова е тежко — каза мама.

— Да, тежко е.

Легнала на една страна, на майка ми й беше малко трудно да се задържи на ръба на леглото, но успяха да се справят. Лежаха, обърнати един срещу друг, за да могат да се гледат в очите.

— Как мина срещата ти с Линдзи и Бъкли? — попита татко.

— Беше ми адски трудно.

Замълчаха за миг и той стисна ръката й.

— Променила си се.

— Имаш предвид, че съм остаряла.

Гледах го как протяга ръка и приглажда кичур от косата на мама зад ухото й.

— Докато те нямаше, отново се влюбих в теб — каза той.

Осъзнах колко много искам да бъда на мястото на мама. Любовта му към нея не беше навик, останал от миналото, не беше любов към нещо неизменно. Беше любов към мама заради всичко — заради това, че е съкрушена, че бяга, че е тук точно в този момент преди изгрева на слънцето и появата на болничния персонал. Обичаше я, защото можеше да докосне косите й с пръсти и да се потопи без страх в дълбините на нейните очи океани.

Мама не намери сили да изрече думите „обичам те“.

— Ще останеш ли? — попита той.

— Не за дълго.

Това все пак беше нещо.

— Добре. Какво казваше на хората, когато в Калифорния те питат за семейството ти?

— На глас казвах, че имам две деца. На себе си казвах, че са три. И винаги и се извинявах за това.

— Споменавала ли си, че имаш съпруг?

Тя не отмести очи от лицето му.

— Не.

— Господи.

— Не съм дошла, за да се преструвам, Джек.

— Защо се върна?

— Мама ми се обади по телефона. Каза, че си получил инфаркт и аз си помислих за баща ти.

— Защото мога да умра?

— Да.

— Ти спеше. Не я видя.

— Кого?

— Някой влезе в стаята и после си отиде. Мисля, че беше Сузи.

— Джек? — каза мама, но в гласа й не прозвуча особена тревога.

— Не ми казвай, че ти не я виждаш.

Тя се отпусна.

— Виждам я навсякъде — каза тя с облекчена въздишка. — Навсякъде, дори в Калифорния. В автобуса, по улиците, до училищата, покрай които минавам с колата. Виждам косите й, но лицето й е някак си чуждо, виждам фигурата, походката й. Виждам по-големи сестри с малките им братчета или две момичета, които приличат на сестри, и си мисля, че Линдзи вече никога няма да има сестра. Бъкли също. За тях двамата тези взаимоотношения са загубени завинаги, но за мен също няма да има пощада, защото и аз ви изоставих. Оставих всичко на теб и мама.

— Тя е страхотна жена — каза той. — Твърда като скала. Понякога проявява слабост, но все пак скала.

— Да, прав си.

— Как ще реагираш, ако ти кажа, че преди пет минути Сузи беше тук, в стаята?

— Че си луд и че вероятно е истина.

Татко прокара пръст по носа и устните на мама, които леко се отвориха.

— Наведи се — каза той. Все пак съм болен човек.

Наблюдавах как родителите ми се целуват. Очите им бяха отворени. Мама се разплака, сълзите й падаха върху лицето на татко и накрая той също заплака.

Двайсет и първа глава

Оставих родителите си в болницата и отидох да наблюдавам Рей Сингх. И двамата бяхме четиринайсетгодишни, когато умрях. Видях главата му на възглавницата, тъмна коса върху светъл квадрат, мургава кожа на фона на жълти завивки.

Винаги съм била влюбена в него. Преброих една по една миглите на затворените му клепачи. Той беше моята единствена, несбъдната любов. Не желаех да се разделя с него, така както не исках да се разделя и със семейството си.

Тогава в актовата зала, на скелето зад кулисите, докато долу учителите се разправяха с Рут, Рей Сингх беше толкова близо до мен, че дъхът ни се сливаше. Усещах аромата на карамфил и канела, с които си мислех, че поръсва макароните си всяка сутрин, както и една друга, загадъчна човешка миризма, идваща от органи дълбоко вътре в тялото му, чиято химия беше различна от тази на моите.

От момента, в който разбрах, че ще се случи, докато то наистина стана, избягвах да оставам насаме с Рей било в училище, било извън него. Плашех се от това, което най-много исках — да ме целуне. Страхувах се, че целувката ни няма да е като при другите, нито като тези, които описваха в „Севънтийн“ „Гламър“ и „Воуг“. Че не ме бива в тази работа и първата ми целувка ще угаси всичките ми надежди, вместо да разпали любов. Но въпреки това събирах информация по въпроса.

— Първата целувка е съдбата, която чука на вратата — каза баба Лин веднъж по телефона. Аз държах слушалката, докато баща ми отиде да извика мама. Чух го да казва в кухнята, че баба „здравата си е подпийнала“.

— Ако можеше да се повтори, щях да си сложа много по-ярко червило, например „Файър енд Айс“, но тогава „Ревлон“ още не го произвеждаше. Щях да сложа своя печат на младежа.

— Майко? — обади се мама, която беше вдигнала слушалката на апарата в спалнята.

— Говорим си за целувките, Абигейл.

— Колко си изпила?

— Чуй ме сега, Сузи — рече баба Лин. — Ако си вириш носа, ще си останеш с пръст в устата.

— При теб как беше?

— Е, щом си говорите за целувки — каза мама, — аз ви оставям.

Непрекъснато питах татко и мама да ми кажат как е било при тях, за да чуя мъжко и женско мнение. Останах с впечатлението, че едва са докоснали устните си, забулени в облак цигарен дим.

След малко баба Лин прошепна:

— Сузи, още ли си на телефона?

— Да, бабо.

Тя помълча малко и продължи:

— Бях на твоята възраст и първата ми целувка беше с мъж, много по-голям от мен. Бащата на една моя приятелка.

— Бабо! — провикнах се аз, искрено възмутена.

— Няма да ме издадеш, нали?

— Няма.

— Беше прекрасно — рече баба Лин. — Той знаеше как да се целува. Не можех дори да търпя момчетата, които ме целуваха. Слагах ръка на гърдите им и ги отблъсвах. Мистър Макгайърн знаеш, какво да прави с устата си.

— И как беше?

— Бях на седмото небе — отвърна тя. — Знаех, че е нередно, но беше прекрасно, поне за мен. Не съм го питала как се е чувства той, защото след това никога не съм оставала насаме с него.

— Искаше ли ти се пак да го направиш?

— Да, цял живот търся тази първа целувка.

— Ами дядо?

— Не го биваше много в целуването — отговори тя. — На другия край се чу подрънкването на кубчетата лед в чашата й. — Така и не забравих мистър Макгайърн, въпреки че всичко трая само минута. Има ли някое момче, което иска да те целуне?

Никой от родителите ми не беше ми задавал този въпрос. Сега съм наясно, че те вече са знаели или са се досещали и са го обсъждали с усмивка.

Преглътнах с трудност.

— Да.

— Как се казва?

— Рей Сингх.

— Харесваш ли го?

— Да.

— Какъв е проблемът тогава?

— Страхувам се, че не мога да се целувам.

— Сузи?

— Да?

— Забавлявай се, дете, не се притеснявай!

Но когато стоях до шкафчето си онзи следобед и чух Рей да ме вика по име, никак не ми беше забавно. Но не ми беше неприятно. Преди в света за мен всичко беше черно и бяло, но в случая тази схема се оказа неприложима. Може да се каже, че бях объркана. Щастлива + уплашена = объркана.

— Рей — казах аз, но преди името му да е излязло от устата ми, той се наведе и пое отворените ми устни в своите. Въпреки че бях чакала седмици да се случи, това беше толкова неочаквано, че исках още. Горях от желание пак да целуна Рей Сингх.

На следващата сутрин мистър Конърс изряза една статия и я запази за Рут. Беше подробна схема на ямата на Фланаганови и технологията, която щяха да използват, за да я запълнят. В това време Рут се обличаше и той й остави бележка: „Това е клоака. Някой ден някой нещастник ще потъне в нея с колата си.“

— Татко казва, че за него това е краят — сподели Рут с Рей, размахвайки изрезката под носа му, докато се качваше в бледосиния му шевролет в края на алеята за коли. — Нашата къща попада в зоната за изграждане на нов комплекс. Виж тук. Начертани са четири микрорайона — приличат на кубовете, които децата рисуват в началното училище — и показват как ще бъде запечатана ямата.

— Между другото, радвам се да те видя, Рут — каза Рей, завивайки от алеята към пътя, като й сочеше с очи да си сложи предпазния колан.

— Извинявай — рече Рут. — Здравей.

— Какво пише в статията? — попита Рей.

— Днес е хубав ден, времето е приятно.

— Добре, добре, разкажи ми за статията.

Всеки път, когато се срещаше с Рут, след неколкомесечна раздяла, той се убеждаваше в нейната нетърпеливост и любознателност — две черти, благодарение на които се сприятелиха и още поддържаха връзката си.

— Първите три схеми са еднакви, но стрелките посочват различни места с надпис „повърхностен почвен слой“, „напукан варовик“ и „хомогенна скала“. Над последната схема има заглавие с едри букви „Запечатване“, а под него текст, който казва „Гърлото се запълва с цимент, пукнатините се запечатват с циментов разтвор“.

— Гърлото?

— Да, наистина е странно — отбеляза Рут. — После има още една стрелка от другата страна, като че ли проектът е толкова сложен, че на читателите им трябва време, за да схванат концепцията. „После ямата се запълва с пръст“.

Рей се разсмя.

— Като медицинска процедура — каза Рут. — За да се излекува планетата, е необходима сложна хирургическа операция.

— Бездните винаги са вдъхвали първобитен страх.

— И още как — каза Рут. — Имат гърла, за бога! Ей, хайде да идем да видим.

На около километър и половина се появиха белези за ново строителство. Рей зави наляво и навлезе в зона с наскоро павирани пътища, където дърветата бяха изсечени и пътните възли бяха обозначени с червени и жълти флагчета, които се вееха от върха на високи до кръста стълбчета.

Тъкмо си мислеха, че наоколо няма жива душа, когато видяха по шосето пред тях да върви Джо Елис.

Нито Рут, нито Рей му махнаха, Джо също не даде вид, че ги познава.

— Мама казва, че той още живее с родителите си и не може ли си намери работа.

— Какво ли прави по цял ден? — попита Рей.

— Плаши хората.

— Така и не успя да се съвземе — отбеляза Рей.

Рут се загледа в дългите редици незастроени парцели. Рей отново навлезе в главния път, пресякоха железопътната линия при прелеза и поеха към Шосе 30, което щеше да ги отведе до шахтата за отпадъци.

Рут протегна ръката си през прозореца, за да почувства утринния въздух, който беше влажен след падналия дъжд. Макар че Рей беше обвинен за изчезването ми, не се сърдеше на ченгетата, те просто си вършеха работата. Но Джо Елис никога не можа да се освободи от обвиненията, че е убиец на котки и кучета, чийто палач в действителност беше мистър Харви. Той обикаляше наоколо, странеше от съседите си и много искаше да намери утеха поне в обичта на някоя котка или куче. Според мен най-тъжното беше, че животните подушваха сломения му дух — един чисто човешки недостатък — и бягаха от него.

На Шосе 30, близо до бариерата при Ийлз Род, към която се приближаваха Рей и Рут, видях Лен Фенърман да излиза от един апартамент над бръснарницата на Джо. Запъти се към колата си с полупразна ученическа раница в ръка — подарък от младата собственичка на апартамента. Беше го поканила на кафе. Запознаха се в участъка, където тя караше стажа си по криминалистика като студентка в „Уест Честър Колидж“. Някои от нещата в раницата детективът щеше да покаже на баща ми, но други не бяха за очите на никой родител. Сред тях имаше снимки на местата, където бяха намерили заровени детски трупове, но при тях и двете лакетни кости си бяха на мястото.

Беше се обадил в болницата и сестрата му каза, че при мистър Салмън са съпругата и семейството му. Когато спря колата си на паркинга пред болницата, чувството за вина, което го измъчваше, стана още по-силно. Поседя няколко минути в колата, напечен от жаркото слънце, което грееше през предното стъкло.

Личеше си, че Лен обмисля с какви думи да предаде това, което трябваше да каже. Предполагаше, че след почти седем години и все по-редките му контакти с родителите ми от 1975 г. насам единственото, на което те можеха да се надяват, е да се намери трупът ми или мистър Харви да бъде заловен. А той можеше да им даде само моя амулет.

Взе раницата и заключи колата. Мина покрай момичето, което продаваше нарциси до входа на болницата. Знаеше номера на стаята на баща ми, затова след като се качи на петия етаж, не спря при сестринския пост, а продължи по коридора. Почука на полуотворената врата на татковата стая и влезе.

Майка ми беше с гръб към него. Когато се обърна, все едно някой го удари в гърдите. Тя държеше ръката на баща ми и аз внезапно се почувствах ужасно самотна.

В началото мама потрепери, когато погледите им се срещнаха, но реши, че е най-лесно да се държи непринудено.

— Дали е на хубаво, че си тук? — опита се да се пошегува тя.

— Лен — каза татко. — Аби, помогни ми да седна.

— Как сте, мистър Салмън? — попита Лен.

Мама натисна бутона, за да повдигне горната част на леглото.

— Наричайте ме просто Джек — настоя татко.

— За съжаление нямам кой знае какви новини — рече Лен. — Все още не сме го заловили.

Татко видимо оклюма.

Мама оправи дунапренените възглавници зад гърба и главата на баща ми.

— Защо тогава си тук?

— Намерихме нещо, което е било на Сузи — отвърна Лен.

Беше изрекъл почти същото изречение, когато дойде у дома да донесе шапката ми със звънчета. Думите му прозвучаха в главата на мама като далечно ехо.

Предишната нощ, докато тя наблюдаваше татко как спи, а после той се събуди и видя главата й до неговата на възглавницата, и двамата се опитваха да изтрият от паметта си онази първа нощ със сняг, градушка и дъжд, когато се бяха вкопчили един в друг и не смееха да изразят на глас най-голямата си надежда. Предишната нощ татко най-после го каза: „Тя вече няма да се върне.“ Ясна и проста истина, която всички, които ме познаваха, вече бяха приели. Но той имаше нужда да го каже на глас и тя имаше нужда да го чуе от него.

— Намерихме един амулет от гривната й — каза Лен. — Емблемата на Пенсилвания с нейните инициали.

— Аз й го купих — рече татко. — От станцията на метрото при Тринайсета улица, когато веднъж ходих до града. Имаше будка и един човек с предпазни очила гравира инициалите й безплатно. Купих един амулет и за Линдзи. Помниш ли, Абигейл?

— Помня — отвърна мама.

— Намерихме го при един труп, заровен в Кънетикът.

Родителите ми застинаха за момент — като животинчета, попаднали под леда, които с широко отворени очи молят някой, минаващ отгоре, да ги освободи.

— Не беше трупът на Сузи — каза Лен, като побърза да запълни паузата. — Но това означава, че Харви е свързан с други убийства. В Делауеър и Кънетикът. Намерихме амулета на Сузи в околностите на Хартфод.

Татко и мама гледаха Лен, докато той се бореше със заялия цип на раницата си. Мама приглади косата на татко назад и се опита да улови погледа му. Но той мислеше единствено за това, че случаят по всяка вероятност ще бъде възобновен. А мама, която тъкмо беше усетила по-твърда почва под краката си, трябваше да прикрие факта, че не иска всичко да започне отначало. Името на Джордж Харви сякаш я лиши от способността да говори. Никога не знаеше какво да каже за него. Да свърже живота си с неговото залавяне и наказание, беше равносилно да живее с врага си, а за нея беше много по-важно да се научи да живее на този свят без мен.

Лен издърпа един самозалепващ се плик. В едно от ъгълчетата на дъното родителите ми видяха да проблясва нещо златно. Лен го подаде на мама и тя го взе, но държеше ръката си на разстояние от тялото си.

— Не ви ли трябва това, Лен? — попита татко.

— Изследвахме го — отвърна той. Документирахме къде е намерено, направихме снимки. Има вероятност пак да ни потрябва, но дотогава можете да го задържите.

— Отвори плика, Аби — каза татко.

Гледах как майка ми отваря плика и се навежда към леглото.

— Вземи го ти, Джек — каза тя. — Нали ти й го подари.

Татко взе плика, а ръката му така трепереше, че не напипа веднага острите ръбчета на емблемата с пръстите си. Начинът, по който я измъкна, като се стараеше да не докосва плика, ми напомни за една игра, с която се забавлявахме с Линдзи като по-малки: прокарваш метален клуп по електрическа намотка, без да я докосваш, защото иначе веригата се затваря и звуков сигнал съобщава, че губиш играта.

— Откъде сте сигурни, че е убил другите момичета? — попита мама. Тя гледаше мъничкото късче злато, грейнало като въгленче в дланта на татко.

— Няма нищо сигурно — каза Лен.

В ушите й отново прозвуча ехо от миналото. Бен използваше определени фрази. Баща ми беше заимствал същата фраза, за да успокои семейството си. Жестока фраза, която убива надеждата.

— Мисля, че е по-добре да си вървите — каза тя.

— Абигейл? — възмути се татко.

— Не мога да слушам повече.

— Радвам се, че ми донесохте амулета, Лен — рече баща ми.

Преди да си тръгне, Лен поздрави татко с жест, все едно сваляше шапка. Беше се любил с майка ми, преди тя да замине. Секс в търсене на забрава, същото правеше все по-често в апартамента над бръснарницата.

Отправих се на юг към Рут и Рей, но вместо тях видях мистър Харви. Караше една оранжева таратайка, сглобена от частите на толкова автомобили от същата марка и модел, че приличаше на Франкенщайн на колела. Предният капак беше завързан с ластик за бънджи скокове и подскачаше нагоре-надолу от насрещния вятър.

Двигателят отказваше да превиши максималната скорост, независимо колко силно мистър Харви натискаше педала за газта. Беше спал до един празен гроб и в съня му го беше преследвал надписът „5!5!5!“. Събуди се още преди зазоряване и потегли към Пенсилвания.

Чертите му бяха станали някак размазани. От години прогонваше спомените си за убитите жени, но сега един по един те го връхлитаха с пълна сила.

За пръв път изнасили момиче случайно. Превъртя и не можа да се спре, или поне така си го обясняваше. Тя престана да посещава гимназията, където учеха и двамата, но това не му се види странно. Дотогава се беше местил от място на място толкова пъти, че реши, че момичето се е преместило. Съжаляваше за това тихо, мълчаливо изнасилване на съученичката си, но смяташе, че скоро и двамата ще го забравят. Като че ли някаква сила извън него беше блъснала телата им едно в друго един следобед. Когато всичко свърши, за секунда тя остана с вперен в него поглед. Очите й бяха като бездна. След това обу разкъсаните си пликчета и ги подпъхна под колана на полата си, за да не се смъкнат. Нито един от тях не проговори. Тя си тръгна. Той поряза ръката си с ножа. Ако баща му го попита за кръвта, щеше да има правдоподобно обяснение „Виж тук — щеше да каже той. — Порязах се, без да искам.“

Но баща му нищо не го попита и никой не го потърси. Нито бащата, нито братът на момичето, нито ченгетата.

След това видях следващия спомен на мистър Харви. Същото момиче бе умряло в ножар само няколко години по-късно, когато брат й заспал с цигара в ръка в колата. Тя била на предната седалка. Питах се кога ли ще си спомни за мен.

Единствените признаци за промяна от деня, в който мистър Харви ме беше откарал при Фланаганови, бяха оранжевите стълбове около мястото. Както и това, че ямата се беше разширила. Югоизточният край на къщата се беше наклонил надолу и предната веранда постепенно потъваше в земята.

За всеки случай Рей паркира от другата страна на Флат Роун под някакви израснали нависоко храсти. Но дори и така колата откъм страната на пътника беше в самия край на бордюра.

— Какво ли е станало със семейство Фланаган? — попита Рей на излизане от колата.

— Татко ми каза, че корпорацията, закупила имота им, ги е настанила на друго място и са заминали.

— Доста призрачно място, Рут — отбеляза Рей.

Пресякоха пустия път. В синьото небе над тях се рееха само няколко перести облачета. От мястото, където бяха застанали, се виждаше задната част на автосервиза на Хал отвъд железопътната линия.

— Чудя се дали сервизът е все още на Хал Хеклър — каза Рут. — Падах си по него, когато бях по-малка.

След това се обърна към шахтата и неясно очертаните й ръбове. Вървяха мълчаливо. Рут се придвижваше към целта, описвайки стесняващи се кръгове. Рей я следваше. Отдалеч ямата изглеждаше безобидна — като обрасло с треви блато, започнало да пресъхва. Край нея имаше туфи трева и плевели, но ако си достатъчно близо, виждаш, че твърдата почва свършва и нататък има светлокафява, тинеста маса. Мека и неравна, тя поглъщаше всичко, попаднало на повърхността й.

— Откъде знаеш, че няма да ни погълне? — попита Рей.

— Не сме достатъчно тежки — отвърна Рут.

— Спри, ако почувстваш, че затъваш.

Наблюдавайки ги, аз си спомних как държах Бъкли за ръка в деня, когато отидохме да изхвърлим хладилника. Докато баща ми разговаряше с мистър Фланаган, брат ми и аз се приближихме до мястото, където земята започваше да се накланя и размеква и се кълна, че усетих как поддава под краката ми. Беше същото чувство, както когато ходех из гробището край църквата, краката ми изведнъж затъваха в плитките тунели, изкопани от къртиците между надгробните камъни.

Накрая именно заради спомена за къртиците и картинките на техните слепи, зъбати муцуни с големи носове по книжките се примирих по-лесно с факта, че потънах в земята, затворена в тежък, метален сейф. Къртиците не можеха да проникнат в него.

Рут се приближи на пръсти към ръба — или поне така изглеждаше — а аз си спомних смеха на татко в онзи останал в далечното минало ден. По пътя за вкъщи съчиних една история за брат ми. Разказах му, че под ямата, вътре в земята, има цяло село, за което никой не знае, и че жителите му се радват на хвърлените там уреди като на дар от някакво земно небе. „Когато нашият хладилник стигне до тях — казах аз, — те ще ни възхваляват, защото тези дребни човечета са добри майстори и обичат да поправят разни неща“. Смехът на татко изпълни колата.

— Рути — обади се Рей. — Не се приближавай повече.

Пръстите на Рут бяха върху меката пръст, петите й — върху твърдата почва. Имах смътното чувство, че може да вдигне ръце с изпънати пръсти и да се гмурне в ямата, за да бъде при мен. Но Рей застана зад нея.

— Виж, земната паст се оригва.

И тримата се бяхме загледали в крайчеца на нещо метално, което се издигаше към повърхността.

— Голямата пералня „Мейтаг“ от шейсет и девета — каза Рей.

Но не беше пералня, нито сейф. Беше стара, червена газова печка, която бавно се движеше.

— Мислиш ли си понякога къде може да е тялото на Сузи?

Искаше ми се да изляза изпод храстите, които почти скриваха бледосинята им кола, да пресека пътя, да вляза в ямата, да се появя отново, да я потупам по рамото и да й кажа: „Ето ме! Успяхте! Бинго!“

— Не — отвърна Рей, — оставил съм това на теб.

— Тук всичко се променя. Всеки път, когато си идвам у дома, нещо е изчезнало и това прави мястото различно от всички други в страната — каза тя.

— Искаш ли да влезем в къщата? — попита я Рей, но мислеше за мен. Как се влюби в мен, когато беше на тринадесет. Беше ме видял да вървя пред него, прибирайки се у дома, и комбинацията от прости неща: карираната пола, която не ми беше по мярка, тъмносиньото ми късо палто, цялото покрито с космите на Холидей, слънчевите петна по косата ми, която според мен беше с миши цвят. После, няколко дни по-късно, в час по обществени науки, вместо да прочете доклада си за Британско-американската война от 1812 г., той започна да чете есето си за „Джейн Еър“. Само аз не му се присмях и му съчувствах.

Рей вървеше към къщата, която скоро щеше да бъде разрушена. Късно една нощ мистър Конърс беше прибрал от нея всичко по-ценно — дръжките на вратите, кранчетата — но Рут остана при ямата. Когато се случи, Рей тъкмо се канеше да влезе в къщата. Съвсем ясно тя ме видя да стоя там до нея, с очи вперени в мястото, където мистър Харви беше изхвърлил сейфа с трупа ми.

— Сузи — каза Рут, усещайки още по-силно присъствието ми, когато изрече името ми.

Но аз мълчах.

— Написах стихове за теб — каза Рут, опитвайки се да ме накара да остана при нея. Това, което беше желала през целия си живот досега, най-после се случи. — Не искаш ли нещо, Сузи?

После аз изчезнах.

Рут замръзна в очакване в сивата светлина на Пенсилванското слънце. Въпросът й ехтеше в ушите ми: „Не искаш ли нещо?“

В автосервиза на Хал отвъд железопътната линия нямаше никой. Беше си взел свободен ден, за да заведе Самюъл и Бъкли на мото изложението в Раднър. Виждах как Бъкли прокарва ръце по обтекателя на един червен мини байк. Наближаваше рожденият му ден и Хал и Самюъл го наблюдаваха. Хал искаше да даде стария алт саксофон на Самюъл на брат ми, но се намеси баба Лин. „Той има нужда от нещо, по което да удря, скъпи — каза тя. — Рано му е още за по-деликатни неща.“ И така, Хал и Самюъл събраха пари и купиха на брат ми комплект барабани втора ръка.

Баба Лин беше в мола и се опитваше да намери прости и елегантни дрехи, които се надяваше да убеди майка ми да носи. С пръсти, добили сръчност от дългогодишната практика, тя измъкна тъмносиня рокля от редицата с черни тоалети. Видях, че жената до нея посяга към дрехата, позеленяла от завист.

В болницата мама четеше на глас на баща ми „Ивнинг Бюлетин“ от предния ден. Той наблюдаваше устните й, но едва ли я чуваше. Искаше му се да я целуне.

Виждах и Линдзи.

А също и мистър Харви, който сви към квартала ни посред бял ден, без да го е грижа дали ще го видят, разчитайки на незабележимата си външност — незабележима дори тук, където всички се бяха заклели, че няма да го забравят, където винаги го бяха смятали за странен и бяха убедени, че починалата му съпруга, която наричаше с различни имена, е една от жертвите му.

Линдзи беше сама вкъщи.

Мистър Харви мина покрай къщата на Нейт. В това време майка му почистваше една леха с формата на бъбрек от увехналите цветове и вдигна глава да погледне непознатата, скърпена от разни части кола. Реши, че това вероятно е приятел от колежа на някое от по-големите деца в квартала, прибрали се за лятната ваканция у дома. Не видя, че зад волана е мистър Харви. Той зави по пътя, който водеше към улицата, на която живееше, преди да замине. Холидей заскимтя в краката ми, както правеше, когато го водехме при ветеринаря.

Руана Сингх беше с гръб към пътя. Видях я през прозореца на трапезарията, където подреждаше по азбучен ред купчините нови книги и ги поставяше на добре поддържаните лавици. Навън имаше деца, люлееха се на люлките, подскачаха, гонеха се с водни пистолети. Квартал, пълен с потенциални жертви.

Мина покрай общинската градинка, срещу която живееха Гилбъртови. Те и двамата си бяха у дома, мистър Гилбърт беше тежко болен. Видя старата си къща, но тя вече не беше зелена, макар че за мен и семейството ми винаги щеше да си остане „зелената къща“. Новите собственици я бяха боядисали в пастелен светлолилав цвят и бяха направили басейн, а встрани от къщата, близо до прозореца на мазето, имаше беседка от секвоя, цялата обрасла в бръшлян и пълна с детски играчки. Лехите отпред бяха павирани, за да се разшири алеята за автомобили, предната веранда беше остъклена с устойчиви на замръзване стъкла, зад които се виждаше нещо като кабинет. Чу смеха на момичетата в задния двор, а от предната врата излезе една жена с градинарски ножици в ръка и шапка за слънце. Тя погледна към човека в оранжевата кола и изпита неприятно чувство в стомаха. Рязко се обърна и влезе обратно в къщата, надничайки към него иззад завесите на прозорците. Чакаше го да си тръгне.

Той продължи нататък и подмина няколко къщи.

Ето я и нея, моята скъпоценна сестра. Видя я на втория етаж през прозореца. Косата й беше подстригана съвсем късо и беше отслабнала през тези години, но беше тя, седеше на чертожната маса, която използваше за бюро, и четеше книга по психология.

Точно тогава ги видях на пътя.

Докато той гледаше към прозорците на старата ми къща и се питаше къде ли са останалите членове на семейството ми и дали татко още куца, видях последните сенки на животните и жените, убити от мистър Харви, да напускат къщата му. Движеха се вкупом. Той наблюдаваше сестра ми и си мислеше за чаршафите, с които беше покрил брачната си шатра. В онзи ден, изричайки името ми, беше погледнал баща ми право в очите. Кучето — онова, което лаеше винаги когато минаваше край дома му сигурно вече беше умряло.

Линдзи се раздвижи зад прозореца и аз го наблюдавах как я гледа. Тя стана, обърна се и отиде до една висока библиотека. Протегна ръка и свали друга книга. Върна се при масата и той задържа поглед върху лицето й, но внезапно в огледалото му за обратно виждане се появи черно-бяла полицейска кола.

Знаеше, че не може да избяга. Седеше в колата си и се опита за последен път да си сложи маската, с която се представяше пред властите от десетилетия насам — маската на порядъчен и любезен човек, когото могат да съжаляват или презират, но не и да обвинят. Когато полицаят спря до него, жените се вмъкнаха през прозорците, а котките се увиха около глезените му.

— Пътя ли объркахте? — попита го младият полицай, приближавайки се до оранжевата кола.

— Някога живеех тук — отвърна мистър Харви. Аз се разтреперих. Беше предпочел да каже истината.

— Обадиха ни се да ни кажат, че наоколо е забелязана подозрителна кола.

— Виждам, че в старата царевична нива се строи — каза мистър Харви. Имах чувството, че всеки момент частите на тялото ми, които беше отнесъл, могат да се изсипят в колата му.

— Разширяват училището.

— Кварталът, изглежда, е забогатял — отбеляза замислено мистър Харви.

— По-добре тръгвайте — каза полицаят. Чувстваше се неудобно пред мистър Харви в таратайката му, но видях, че си записа номера й.

— Не съм искал да плаша никого.

Мистър Харви изпълни ролята си като истински професионалист, но в този момент той не ме интересуваше. Той се отдалечаваше все повече, а аз се съсредоточих върху Линдзи, която четеше учебниците си, върху фактите, които умът й попиваше от прелистваните страници, върху това, че е умна и невредима. В „Темпъл“ беше решила да стане психотерапевт. Мислех си, че само по някакво щастливо стечение на обстоятелствата сестра ми беше все още жива. Всеки ден е въпросителен знак.

Рут не каза на Рей какво се бе случило. Обеща си, че първо ще го запише в дневника си. Когато прекосиха пак пътя, отивайки към колата, Рей съзря нещо да лилавее под храстите, израснали върху висока купчина пръст, натрупана там от строителните работници.

— Това е зеленика — обясни той на Рут. — Ще набера едно букетче за мама.

— Чудесно, недей да бързаш — отвърна Рут.

Той навлезе в храстите край колата и се изкатери по купчината, докато стигна зелениките. Рут остана долу. Рей не мислеше повече за мен. Мислеше си за усмивката на майка си. Най-сигурният начин да я накара да се усмихне беше да й подари букет от диви цветя като тези. После я гледаше как притиска внимателно венчелистчетата, за да останат отворени, и пъха цветята между черно-белите страници на някой речник или справочник. Рей прехвърли върха на купчината и мина от другата й страна с надеждата, че там ще има още зеленика.

Когато го видях да изчезва от погледа ми, по гърба ми полазиха тръпки. Чух Холидей, който ръмжеше ниско и гърлено от страх, и осъзнах, че не е скимтял заради Линдзи. Мистър Харви беше стигнал до бариерата при Ийлз Род. Видя ямата и ограничителните стълбове, оранжеви като колата му. Беше се освободил от един труп тук. Спомни си колието на майка си и колко топъл беше кехлибарът, когато го сложи в ръцете му.

Рут видя жените в кървавочервени одежди, натъпкани в колата. Тръгна към тях. На мястото, където бях погребана, мистър Харви подмина Рут. Всичко, което тя видя, бяха жените. След това настъпи мрак.

В този момент аз паднах на земята.

Двайсет и втора глава

Рут се строполи на пътя. Това почувствах. Пропуснах да видя как мистър Харви продължава пътя си незабелязан, необичан, неканен.

Загубих равновесие и залитнах безпомощно. Изтърколих се през отворената портичка на беседката, после през моравата и пресякох най-отдалечената граница на небето, където бях живяла през всичките тези години.

Чух Рей да крещи във въздуха над мен, бях оградена със свод от звуци.

— Рут, добре ли си?

Той я хвана и я разтърси.

— Рут, Рут — викаше той. — Какво стана?

А аз бях в очите на Рут и гледах нагоре. Усещах твърдата настилка на пътя под гърба и, разкъсаната от острите ръбове на чакъла плът под дрехите й. Усещах всичко — топлината на слънцето, миризмата на асфалт — но не виждах Рут.

Чух нещо да клокочи в гърдите й, стомахът й се сви, но въздухът все пак стигна до белите й дробове. После тялото й се напрегна и потръпна. Нейното тяло. Рей над нея, очите му — сиви, пулсиращи, оглеждат пътя без надежда за помощ. Не беше видял колата, излезе от храсталаците щастлив, понесъл букет диви цветя за майка си, и намери Рут да лежи на пътя.

Тя напираше да се откъсне от тялото си. Бореше се да излезе, а аз бях вътре и се борех с нея. Исках да я задържа, молех се за невъзможното, но тя се дърпаше. Нищо и никой не можеше да я задържи, да прекъсне полета й. За разлика от яснотата, с която досега бях наблюдавала всичко от небето, този път виждах само смътно петно. Страстен стремеж и гняв, устремени нагоре.

— Рут — каза Рей. — Чуваш ли ме, Рут?

Точно преди да затвори, преди всички светлини да угаснат и светът да изпадне в безумство, аз се взрях в сивите очи на Рей Сингх, в мургавата му кожа, в устните му, които веднъж бях целунала. После, като ръка, изтръгнала се от желязна хватка, Рут прелетя край него.

Очите на Рей ме зовяха. Нямах повече желание да бъда наблюдател, изпитвах мъчителен копнеж да бъда отново жива на земята. Не да гледам отгоре, а да бъда до него — най-сладостното нещо, за което мечтаех.

Бях я видяла някъде в синята синева на граничната зона — Рут мина край мен, докато се носех към земята. Но тя не беше човешка сянка, не беше призрак. Беше умно момиче, което отхвърляше оковите на правилата.

А аз бях в нейното тяло.

Чух да ме вика глас от небето. Беше Франи. Тичаше към беседката и викаше името ми. Холидей се давеше от лай. Изведнъж Франи и Холидей изчезнаха и наоколо утихна. Почувствах, че нещо ме държи към земята, усещах нечия ръка в своята. Ушите ми бяха като океани, в които потъваше всичко, което познавах: гласове, лица, факти. Отворих очи за пръв път, откакто бях умряла, и срещнах погледа на две сиви очи. Стоях неподвижно и осъзнах, че чудотворната тежест, която ме притиска надолу, е тежестта на човешкото тяло.

Опитах се да проговоря.

— Мълчи — каза Рей. — Какво се случи?

Умрях, исках да му кажа аз. Но как да кажеш на някого „Умрях, а сега отново съм жива?“.

Рей беше коленичил. Цветята, набрани за Руана, бяха нападали наоколо. Различих ярките, елипсовидни листенца на няколко от тях върху тъмните му дрехи. Той допря ухото си до гърдите ми, за да чуе дали дишам. Сложи пръста си от вътрешната страна на китката ми, за да ми провери пулса.

— Припадна ли? — попита той, след като се убеди, че дишам и сърцето ми бие.

Кимнах с глава. Знаех, че този блажен миг, даден ми на земята няма да продължи вечно, че желанието на Рут е мимолетно.

— Мисля, че съм добре — опитах се да кажа аз, но гласът ми беше много слаб, твърде далечен и Рей не ме чу.

Улових погледа му и се опитах да отворя колкото мога по-широко очи. Някаква сила ме повдигна и аз си помислих, че се понасям отново към небето, че се връщам там, но се оказа, че се опитвам да се изправя на крака.

— Рут — каза Рей. — Не се движи, ако се чувстваш слаба. Ще те отнеса до колата.

Усмивката ми грейна с мощта на хиляда вата.

— Добре съм — отвърнах аз.

Без да сваля очи от мен, той пусна лакътя ми, но продължи да ме държи за ръка. Изправих се и тръгнахме заедно. Цветята паднаха на земята. В небето жените започнаха да хвърлят розови листенца, когато видяха Рут Конърс.

Гледах как на красивото му лице се появи смаяна усмивка.

— Значи си добре — каза той. Пристъпи достатъчно близо към мен, за да ме целуне, но ми каза, че иска да провери дали зениците ми са еднакви.

Усещах тежестта на тялото на Рут, полюшването на прекрасните й гърди и бедрата й, но съзнавах и огромната си отговорност. Бях душа, завърнала се на Земята. Самоотлъчила се за кратко от небесата, аз получих подарък. Със силата на волята си се държах изправена, доколкото мога.

— Рут?

Опитах се да свикна да ме нарича така.

— Да — отвърнах аз.

— Променила си се. Нещо в теб се е променило.

Стояхме близо до средата на пътя, но това беше моят миг. Толкова ми се искаше да му кажа: „Аз съм Сузи, разполагам със съвсем малко време.“ Но как бих могла да го направя. Страхувах се да се разкрия, вместо това го помолих:

— Целуни ме.

— Какво?

— Не искаш ли? — Обхванах с ръце лицето му и усетих леко наболата брада, която я нямаше преди осем години.

— Какво те прихваща? — попита той озадачено.

— Понякога котка пада от десетия етаж на висока сграда и се приземява на четирите си лапи. Вярваме в това, защото така пише.

Рей ме гледаше объркан. Наведе глава и устните ни нежно се докоснаха. Хладните му устни ме пронизаха цялата. Още една целувка, скъпоценен дар, откраднат подарък. Очите му бяха толкова близо до моите, че виждах зелените петънца в сивите му ириси.

Хванах го за ръка и тръгнахме мълчаливо към колата. Той вървеше зад мен, без да изпуска ръката ми, и оглеждаше тялото на Рут, за да се увери, че нищо й няма.

Отвори вратата откъм мястото до шофьора. Седнах и стъпих върху килимчето на пода. Той мина от другата страна, седна зад волана и още веднъж ме погледна втренчено.

— Какво има? — попитах аз.

Отново ме целуна нежно по устните. Бях мечтала за това толкова дълго. Времето забави своя ход и аз се наслаждавах на момента. Милувката на устните му, наболата брада, която леко ме драскаше, и звукът от целувката, когато устните ни се разделиха, после по-рязкото отдръпване. Звукът отекна в дългия тунел на самотата, откъдето можех само да гледам докосването и ласките на другите. Никой не ме беше докосвал така. Грубият допир на чужди ръце ми беше донесъл единствено страдание и болка. Но след смъртта ми към моето небе се протегна светъл лунен лъч — целувката на Рей Сингх. Необяснимо как, Рут знаеше това.

Главата ми туптеше при мисълта, че се крия в Рут, но когато Рей ме целуваше или държеше ръката ми, напиращото желание беше мое, а не на Рут. Видях Холи. Тя се смееше, отметнала назад глава. После чух Холидей, който жално скимтеше, защото се бях върнала там, където някога бяхме живели заедно.

— Къде искаш да отидем? — попита Рей.

Въпросът предполагаше безброй възможности. Знаех, че не искам да преследвам мистър Харви. Поглеждайки Рей, разбрах защо съм тук. Да взема късче от един непознат за мене рай.

— В автосервиза на Хал Хеклър — заявих твърдо аз.

— Какво?

— Попита ме и аз ти отговорих.

— Рут?

— Да?

— Мога ли пак да те целуна?

— Да — отвърнах аз и се изчервих.

Докато двигателят загряваше, той се наведе към мен и устните ни отново се сляха. За миг видях Рут, даваща наставления на група старци с барети и черни пуловери. Те държаха във вдигнатите си ръце светещи запалки и ритмично скандираха името й.

Рей се облегна назад и ме погледна.

— Какво има? — попита ме той.

— Когато ме целуваш, сякаш съм на небето.

— И как е там?

— Различно за всеки.

— Разкажи ми по-подробно — каза усмихнат той. — Дай ми факти.

— Люби ме — отговорих му аз — и ще ти разкажа.

— Коя си ти? — попита Рей, но разбрах, че все още не съзнава какво пита.

— Двигателят загря — казах аз.

Ръката му хвана лъскавия хромиран лост на волана и потеглихме — нищо особено — просто момче и момиче на разходка. Когато направихме обратен завой, парченцата слюда в старата, покрита с кръпки настилка на пътя заблестяха на слънцето.

Стигнахме до края на Флат Роуд и аз му показах черния път от другата страна на бариерата при Ийлз Род, който щеше да ни отведе там, където можехме да прекосим железопътната линия.

— Скоро тук всичко ще се промени — каза Рей и сви рязко от чакъла към черния път.

Железопътната линия свързваше Харисбърг с Филаделфия и по цялото й протежение разрушаваха къщите, старите семейства заминаваха, а на тяхно място идваха индустриалците.

— Ще останеш ли тук, като се дипломираш?

— Тук никой не остава — отвърна той. — Знаеш го.

Бях опиянена от тази свобода на избора, от идеята, че ако бях останала на земята, можех да напусна това място и да отида някъде другаде, да отида, където поискам. Тогава се зачудих дали на небето е същото като на земята? Дали не ми е липсвало желание да пътувам и да опозная света, което се появява, когато се почувстваш свободен?

Стигнахме до едно малко разчистено място парче земя пред автосервиза на Хал. Рей спря колата.

— Защо тук? — попита той.

— Забрави ли? Нали разузнаваме.

Поведох го към задната част на сервиза и се протегнах нагоре да напипам ключа, оставен над вратата.

— Откъде знаеш, че е там?

— Виждала съм хиляди хора да крият ключовете си. Не е необходимо да си гений, за да се сетиш.

Вътре всичко беше, както го помнех, във въздуха се усещаше тежката миризма на смазка.

— Мисля, че трябва да си взема душ — казах аз. — Настанявай се.

Минах покрай леглото и щракнах превключвателя на шнура — светнаха всички малки бели лампички над леглото на Хал, единствената светлина, освен прашния лъч, който проникваше от малкия прозорец на задната стена.

— Къде отиваш? — попита Рей. — Откъде знаеш за това място? — В гласа му усетих внезапно безпокойство.

— Дай ми малко време, Рей — казах аз. — Ще ти обясня.

Влязох в малката баня, но оставих вратата открехната. Свалих дрехите на Рут и изчаках да потече топлата вода. Надявах се, че Рут ме вижда, че вижда тялото си така, както го виждах аз: прекрасно и живо.

В банята беше влажно и миришеше на мухъл. Старата вана с подобни на лапи крачета беше цялата в петна, защото години наред в нея изливаха какво ли не, само не и вода. Стъпих вътре и застанах под душа. Завъртях докрай крана за топлата вода, но пак ми беше студено. Извиках Рей.

— Виждам те през завесата, прозрачна е — каза той и извърна очи.

— Е, и какво — рекох аз. — Това ми харесва. Съблечи се и ела при мен.

— Сузи — каза той. — Знаеш, че не съм такъв.

Сърцето ми спря да бие.

— Какво каза? — попитах аз. Загледах го в очите през белия найлон, който Хал използваше за завеса — тъмна фигура със стотици светли точици около нея.

— Казах, че не съм такъв.

— Нарече ме Сузи.

Настъпи мълчание, след това той дръпна завесата, като се стараеше да ме гледа само в лицето.

— Сузи?

— Ела при мен — казах аз и очите ми се напълниха със сълзи. Моля те, ела при мен.

Затворих очи и зачаках. Пъхнах главата си под душа и лицето, шията, гърдите, коремът ми пламнаха от горещите струи. Чух, че Рей се раздвижи, чух как катарамата на колана му издрънча на цимента, а от джобовете му се изсипаха дребни монети.

Имах предчувствие, което ми беше познато от детските години. Лежах на задната седалка със затворени очи, докато пътувахме с родителите ми в колата, уверена, че щом спрем пред къщи, те ще ме вдигнат и ще ме отнесат вътре на ръце. Предчувствие родено от доверието.

Рей дръпна завесата. Обърнах се с лице към него и отворих очи. Усетих сладостен трепет в слабините си.

— Всичко е наред — казах аз.

Той предпазливо стъпи във ваната. В началото не ме докосна, после бавно прокара пръсти по един белег на хълбока ми. Заедно наблюдавахме как пръстът му се движи надолу по ръбчетата на заздравялата рана.

— Инцидентът с Рут на волейболното игрище през 1975 година — обясних аз и отново потреперих.

— Ти не си Рут — каза той с лице, на което беше изписано учудване.

Взех ръката, която беше стигнала до края на белега и я поставих под лявата си гръд.

— Наблюдавам и двама ви от години — казах аз. — Искам да правиш любов с мен.

Отвори уста, искаше да каже нещо, но думите, които се въртяха на езика му, бяха толкова странни, не че не ги изговори на глас. Погали с палец зърното ми и аз притеглих главата му към себе си. Целунахме се. Водата течеше между телата ни и намокри редките косъмчета по гърдите и корема му. Целунах го, защото исках да видя Рут, исках да видя и Холи и исках да разбера дали те ме виждат. Под душа можех да плача и Рей ловеше с уста сълзите ми, недоумявайки какво ги беше породило.

Докосвах и задържах ръката си до всяка част от тялото му. Обхванах лакътя му с дланта си. Прокарах пръсти през къдравите косми по слабините му. Държах онази част от тялото му, която мистър Харви насила беше вкарал в мен. Наум си казах думата нежен и после думата мъж.

— Рей?

— Не знам как да те наричам.

— Сузи.

Сложих пръсти на устните му, за да не задава повече въпроси.

— Помниш ли бележката, която ми написа? Помниш ли как се нарече Мавър?

За момент и двамата застанахме неподвижни. Гледах капчиците вода, които се стичаха от раменете му.

Без да продума повече, той ме повдигна и аз обвих бедрата му с краката си. Той излезе изпод душа, за да се подпре на ръба на ваната. Когато влезе в мен, хванах лицето му с ръце и впих устни в неговите.

След цяла минута той се отдръпна.

— Кажи ми как е там.

— Понякога прилича на нашето гимназиално училище — отговорих му аз, останала без дъх. — Аз така и не стигнах до него, но в моето небе мога да паля огньове в клас, да тичам по коридорите и да крещя колкото си искам. Но невинаги е така. Понякога прилича на Нова Скотия, на Танжер или Тибет. Прилича на всяко място, за което някога си мечтал.

— Рут там ли е?

— Рут сега води разговори там, но ще се върне.

— Ти сега там ли си?

— Не, сега съм тук — отвърнах аз.

— Но скоро ще си тръгнеш.

Не исках да го лъжа.

— Да, така е, Рей — казах аз и наведох глава.

После правихме любов. Любихме се под душа и в леглото под светлината на лампичките, имитиращи звезди в мрака. Докато той си почиваше, аз го целувах по гърба и благославях всеки мускул, всяка бенка и петънце.

— Не си тръгвай — каза той, а очите му, искрящи като скъпоценни камъни, се затвориха и долових лекото дишане на съня.

— Името ми е Сузи — прошепнах аз. — Фамилно име Салмън като рибата.

Опрях глава на гърдите му и заспах до него.

Когато отворих очи, прозорецът срещу нас беше тъмночервен и усещах, че не ни остава много време. Навън светът, който бях наблюдавала толкова дълго, живееше и дишаше на същата земя, на която бях и аз. Но знаех, че никога няма да се върна тук отново. Бях използвала отпуснатото ми време за любов — любов, пред която бях безсилна. Такова безсилие не бях почувствала дори пред лицето на смъртта — безсилието на живота, необяснимата божествена човешка слабост. Да се движиш слепешком, да опипваш ъглите с пръсти и да отвориш обятията си за светлината — без всичко това никога няма да откриеш неизвестното.

Тялото на Рут губеше сили. Подпрях се на едната си ръка и гледах как спи Рей. Знаех, че скоро ще трябва да си тръгна.

Когато малко по-късно очите му се отвориха, проследих с пръсти контурите на лицето му.

— Случва ли ти се да мислиш за мъртвите, Рей?

Той примига и ме погледна.

— Уча медицина.

— Нямам предвид трупове, болести и разрушени органи, а това, за което говори Рут. Имам предвид нас.

— Понякога — каза той. — Винаги съм се чудил.

— Знаеш ли, ние сме тук — казах аз. — През цялото време. Можеш да ни говориш, да мислиш за нас. Човек не трябва да тъгува или да се плаши от нас.

— Мога ли пак да те докосна? — той отметна завивките, за да седне.

И тогава видях нещо в края на леглото на Хал. Беше като облак и стоеше неподвижно. Опитах се да си внуша, че е игра на светлината, стълб прашинки, уловени в лъчите на залязващото слънце. Но когато Рей протегна ръце да ме погали, не усетих нищо.

Той се наведе към мен и ме целуна по рамото. Не го почувствах. Ощипах се под одеялото. Нищо.

Облачето в края на леглото започна да придобива форма. Когато Рей стана, видях, че стаята се изпълва с мъже и жени.

— Рей — обадих се аз, точно преди да стигне до банята. Исках да кажа „Ще ми липсваш“ или „не си тръгвай“ или „благодаря ти.“

— Да?

— Трябва да прочетеш дневниците на Рут.

— Бъди сигурна.

Гледах го през сенките на призраците, събрали се накуп в края на леглото и видях, че ми се усмихва. Видях прекрасното му стройно тяло да се обръща и да минава през вратата. Мимолетен, внезапен спомен.

Когато от банята започнаха да излизат облаци пара, бавно се отправих към едно детско бюро, в което Хал държеше сметки и разни бележки. Отново се замислих за Рут; не бях предвидила тази удивителна възможност, за която тя беше мечтала още от срещата ни на паркинга. Разбрах, че и на небето, и на земята съм живяла с мечти. Мечтаех да стана природен фотограф, мечтаех да спечеля „Оскар“ през първата година в гимназията, мечтаех да целуна Рей Сингх още веднъж. Вижте какво се случва, когато си мечтател.

Пред мен имаше телефон и аз го взех. Без да мисля, набрах номера у дома, като пръстите ми сами си припомниха комбинацията.

При третото позвъняване някой вдигна телефона.

— Ало?

— Здравей, Бъкли — рекох аз.

— Кой се обажда?

— Аз съм, Сузи.

— Кой?

— Сузи, голямата ти сестра, миличък.

— Нищо не се чува — каза той.

Загледах се за минута в телефона и ги усетих. Стаята беше вече пълна с мълчаливи сенки. Сред тях имаше и деца, и възрастни.

— Кои сте вие? Откъде идвате? — попитах аз, но в стаята не се чу глас. И тогава забелязах нещо странно. Седях и наблюдавах другите, а Рут лежеше върху сключените си ръце на бюрото.

— Ще ми хвърлиш ли една кърпа? — провикна се Рей, след като затвори крана. Не отговорих и той дръпна завесата. Чух го да излиза от ваната и да идва към вратата. Видя Рут и се втурна към нея. Докосна я по рамото и тя сънливо се надигна. Очите им се срещнаха. Не се наложи да му дава обяснения. Той знаеше, че съм си отишла.

Помня как веднъж с Линдзи, Бъкли и родителите ни пътувахме с влак и влязохме в един тъмен тунел. Така се чувствах, когато напусках земята за втори път. Неизбежната крайна гара, която няма начин да пропуснеш, познатите гледки през прозореца. Но този път не бях откъсната от земята, съпровождаха ме и знаех, че поемаме на дълго пътешествие до едно място много, много далеч.

Да напусна за втори път земята, беше по-лесно, отколкото да дойда тук. В стаичката зад автосервиза на Хал видях двама приятели, прегърнати мълчаливо. Все още не бяха готови да разкажат на глас какво се бе случило с тях. Рут беше по-уморена и едновременно с това по-щастлива от всякога. А Рей едва сега започваше да осъзнава преживяното.

Двайсет и трета глава

На следващата сутрин уханието на пая, който майка му печеше във фурната, се прокрадна по стълбището към стаята на Рей, където лежаха заедно с Рут. Целият им свят в миг се беше променил.

Бяха си тръгнали от автосервиза на Хал, като преди това се постараха да заличат всички следи от присъствието си. Мълчаха в колата, докато стигнаха до дома на Рей. По-късно вечерта Руана ги завари да спят, напълно облечени, сгушени един в друг. Беше щастлива, че Рей най-после си е намерил приятелка, макар и странна.

Към три през нощта Рей се размърда. Изправи се в леглото, загледа се в Рут, в дългите, източени крайници и красивото тяло, което бе любил, и внезапно усети прилив на благодарност и топлина. Протегна ръка да я погали и точно в този миг лъч лунна светлина се промъкна през прозореца, през който толкова години го бях наблюдавала да заляга над книгите си. Проследи лъча към осветеното място на пода и видя чантата на Рут.

Измъкна се от леглото, като внимаваше да не я събуди, и вдигна чантата. Вътре беше дневникът й. Извади го и започна да чете.

„По връхчетата на перата има въздух, а в основата им — кръв. Събирам кости. Иска ми се да отразят светлината подобно на късчета стъкло… и опитвам се да сглобя отново тези късчета, да ги скрепя здраво, за да могат убитите момичета да оживеят отново.“

Прескочи няколко страници и продължи да чете нататък:

„Станция на метрото Пен Стейшън, кабинка в тоалетната, борба, удар в умивалника. По-възрастна жена.

Жилище. Мъж и жена — съпрузи.

Покрив на МОТ Стрийт, тийнейджърка, застреляна.

Време — неизвестно. Момиченце се отправя към храстите в С. П. Бяла елегантна дантелена якичка.“

Стана му ужасно студено, но продължи да чете. Вдигна очи едва когато чу, че Рут се размърда.

— Имам толкова неща да ти разказвам — промълви тя.

Сестра Елиът помогна на баща ми да се намести в инвалидния стол, докато мама и сестра ми се суетяха наоколо и събираха жълтите нарциси, за да ги отнесат у дома.

— Сестра Елиът — обърна се татко към нея. — Няма да забравя добрината ви, но се надявам да не се видим скоро.

— И аз се надявам на същото — отвърна тя. Погледна към другите членове на семейството, които неловко стояха настрана. — Бъкли, ръцете на майка ти и сестра ти са заети. Ще трябва ти да се заемеш с инвалидната количка.

— Карай по-полека, Бък — каза татко.

Наблюдавах как четиримата се отправят по коридора към асансьора. Бъкли и татко бяха отпред, Линдзи и мама ги следваха. Ръцете им бяха пълни с нарциси, от чиито стебълца капеше вода.

Докато асансьорът се спускаше надолу, Линдзи беше приковала поглед в чашките на яркожълтите цветчета. Спомни си, че Самюъл и Хал бяха намерили жълти нарциси на царевичната нива в деня на първата възпоминателна церемония след смъртта ми. Така и не се разбра кой ги беше оставил там. Сестра ми погледна цветята, след това и мама се загледа в тях. Усети допира на тялото на брат ми, после премести поглед към татко, седнал в лъскавия болничен стол. Изглеждаше уморен, но щастлив, че се прибира в дома. Когато стигнаха фоайето и вратите се отвориха, знаех, че им е писано да останат сами, четиримата заедно.

Ръцете на Руана гъбясаха и се подуха от рязането и чистенето на ябълки. Заета с работата си, тя започна да повтаря наум думата, която беше избягвала години наред: развод. Имаше нещо в непохватната, но здрава прегръдка на сина й и Рут, което й помогна да се освободи. Вече не помнеше кога за последен път си е лягала заедно със съпруга си. Той се промъкваше в стаята като призрак и се мушкаше под завивките като призрак, почти без да направи и гънка. Не беше груб, както в случаите, които често показваха по телевизията и за които пишеха вестниците. Жестоко беше отсъствието му. Дори когато се прибираше, сядаше на масата и ядеше приготвената от нея храна, духом той не си беше вкъщи.

Чу шума от течащата вода в банята на горния етаж и почака да мине достатъчно време, преди да ги извика. Мама й се беше обадила тази сутрин да й благодари за информацията, която й бе дала по телефона, когато й звънна от Калифорния, и Руана реши да приготви за семейството ми един пай.

Връчи по чаша кафе на Рут и сина си и обяви, че вече е късно, и че иска Рей да я придружи до дома на Салмънови, за да им остави пая на стъпалата без много шум.

— Дий, конче! — вметна Рут.

Руана я изгледа изненадано.

— Извинявай, мамо — каза Рей. — Имахме много напрегнат ден вчера. — Макар че се питаше дали майка му изобщо би му повярвала, ако й кажеше какво се бе случило.

Руана взе от плота единия от двата пая, които беше опекла. От дупчиците в кората се носеше съблазнителен аромат.

— Закуска? — попита тя.

— Вие сте направо богиня! — каза Рут.

Руана се усмихна.

— Хапнете си, после се облечете и елате и двамата с мен.

— Всъщност аз трябва да отида до едно място, но по-късно пак ще дойда — каза Рут, като гледаше Рей.

Хал донесе комплекта барабани за брат ми. Бяха се разбрали с баба. Макар че до рождения ден на Бъкли, който щеше да навърши тринайсет години, оставаха още няколко седмици, той имаше нужда от тях. Самюъл остави Линдзи и Бъкли да отидат при родителите ми в болницата сами. За тях това щеше да е двойно завръщане у дома. Мама беше стояла при татко четиридесет и осем часа без прекъсване и през това време светът се беше променил — както за тях, така и за другите. Сега виждах, че той щеше да се променя пак и пак, и нищо не можеше да спре този процес.

— Знам, че не е редно да започваме толкова рано — рече баба Лин, — но вие какво ще пиете, момчета?

— Нали щяхме да пием шампанско — каза Самюъл.

— Ще пием шампанско по-късно — отвърна тя. — Сега ви предлагам аперитив.

— Мисля, че ще ти откажа — каза Самюъл. — Ще пийна нещо по късно, когато се прибере Линдзи.

— Хал?

— Ще уча Бък да свири на барабани.

Баба Лин им спести забележката, че всички известни джаз музиканти съвсем не са били трезвеници.

— Е, какво ще кажете за три чаши вода с искрящи кубчета лед?

Върна се в кухнята, за да приготви напитките. След смъртта си я обичах още повече, отколкото когато бях на земята. Искаше ми се да й го кажа точно сега, в кухнята, в момента, когато се отказа от аперитива си, но осъзнах, че пиенето бе част от онова, което бе тя. Ако то беше най-големият й грях на земята, то аз нямах нищо против.

Извади леда от фризера и го занесе на мивката. Сложи по седем кубчета във всяка от високите чаши. Пусна чешмата и изчака водата да се изстуди. Нейната Абигейл се връщаше у дома. Нейната странна Абигейл, която толкова обичаше.

Вдигна очи и погледна през прозореца. Можеше да се закълне, че до крепостта, която Бъкли си беше направил в градината, седи момиче, облечено с дрехи, модерни във времето на нейната младост, и я гледа право в очите. След миг момичето изчезна. Баба разтърси глава. Денят беше много напрегнат, сигурно й се е привидяло. Реши да не казва на никого какво беше видяла.

Когато колата на татко сви към къщи, аз се замислих дали съм чакала точно това — вместо да дойдат при мен, близките ми да се приберат у дома и да се радват един на друг в мое отсъствие.

Беше късен следобед и в здрача баща ми изглеждаше някак по-дребен и слаб, но очите му излъчваха благодарност, каквато не бях виждала от години.

Мама от своя страна си мислеше непрекъснато, че вероятно няма да й е толкова трудно да си остане у дома.

Четиримата излязоха почти едновременно от колата. Бъкли изскочи от задната седалка и се втурна да помогне на татко, може би не защото той толкова се нуждаеше от помощ, колкото, за да го изолира от мама. Линдзи погледна към брат ни над покрива на колата. Беше запазила навика си да не го изпуска от поглед. Чувстваше се отговорна, точно като брат ми и баща ми. Обърна се и видя, че мама я гледа с озарено от жълтите нарциси лице.

— Какво има?

— Ти си абсолютно копие на баба си по бащина линия — каза мама.

— Помогни ми за багажа — помоли сестра ми.

Двете отидоха до багажника, а Бъкли поведе татко към къщи.

Линдзи се втренчи в тъмния багажник. В главата й се въртеше само един въпрос:

— Ще го нараниш ли отново?

— Ще направя всичко възможно, за да не го нараня — отговори мама. — Но този път няма да давам обещания.

Линдзи вдигна очи и срещна предизвикателния й поглед. Същият предизвикателен поглед, като погледа на детето, пораснало изведнъж в деня, когато полицаите съобщиха, че са открили много кръв в земята и че тяхната дъщеря/сестра е мъртва.

— Знам какво направи тогава.

— Хубаво, че ми каза.

Сестра ми вдигна чантата.

Изведнъж се разнесоха крясъци. На верандата изскочи Бъкли.

— Линдзи! — закрещя той, напълно забравил за сериозната роля, която изпълняваше до момента. Лицето му сияеше. — Ела да видиш какво ми е донесъл Хал.

Той заудря по барабана. Удряше и удряше, и удряше. След пет минути единствено Хал продължи да се усмихва. За всички останали беше ясно какво ги очаква в бъдеще — непрекъсната тупурдия.

— Мисля, че сега е моментът да го запознаем с четките за ударни инструменти — отбеляза баба Лин.

Хал се съгласи с нея.

Мама подаде нарцисите на баба Лин и побърза да се качи на втория етаж под предлог, че има нужда от един душ. На всички беше ясно къде отива, в бившата ми стая.

Застана до вратата, сама, все едно се беше изправила на брега на Тихия океан. Мебелите, с изключение на люлеещия се стол на баба ми, бяха същите.

— Обичам те, Сузи — рече тя.

Бях чувала тези думи от устата на татко толкова пъти, че сега се шокирах. Бях чакала, без да осъзнавам, да ги изрече мама. Нужно й беше време да разбере, че тази любов няма да я съсипе, и аз й дадох това време, можех да й го дам, защото при мен времето беше в изобилие.

Забеляза една снимка на стария ми скрин. Баба Лин беше дала да я сложат в позлатена рамка. Първата снимка, която направих на Абигейл — тайният й портрет, заснет преди семейството й да се събуди и преди да си сложи червило. Сузи Салмън, фотограф на дивата природа, беше уловила една жена, зареяла поглед отвъд утринната мъгла над моравата.

Използва тоалетната, пусна шумно водата и разрови хавлиените кърпи. Веднага разбра, че ги е купувала майка й. Кремави — нелеп за кърпи цвят, и с монограми, което е не по-малко нелепо, помисли си мама. Но след това се засмя на себе си. Каква и беше ползата от политиката на „изгорената земя“ през всичките тези години? Майка й си падаше по чашката, но умееше да обича; беше суетна, но и надеждна като скала. Не беше ли време да остави на мира не само мъртвите, но и живите и да се научи да ги приема такива, каквито са?

Аз не бях в банята, нито във ваната или в крана на чешмата. Не надничах към нея от огледалото над главата й и не подскачах, придобила микроскопични размери, по четките за зъби на Линдзи и Бъкли. Необяснимо как, болката за близките ми и въпросите „Щастливи ли са?“, „Ще останат ли родителите ми заедно?“ „Ще се научи ли Бъкли да споделя?“ „Ще се излекува ли баща ми напълно?“ вече не ме измъчваха така силно и ми се искаше те да не тъгуват толкова много за мен. Макар и да знаех, че болката все пак ще си остане. Както и тяхната скръб. Завинаги.

На първия етаж Хал беше хванал китката на Бъкли, който държеше четката за ударни инструменти.

— Просто минаваш леко по барабана.

Бъкли го направи и погледна към Линдзи, която седеше на дивана срещу него.

— Супер, Бък — каза тя.

— Като гърмяща змия.

Хал хареса сравнението.

— Точно така — съгласи се той и се замисли дали да не сформира своя джаз банда.

Мама се върна долу. Влизайки в стаята, тя срещна погледа на баща ми. Опита се да му обясни с жестове, че е добре, просто и трябва време да свикне с въздуха, както при голяма надморска височина.

— Внимание, внимание! — провикна се баба от кухнята. — Заемете местата си, Самюъл има да направи едно съобщение.

Всички се засмяха и се наместиха по-удобно. Преди да са се затворили в себе — беше им трудно да бъдат заедно, въпреки че го искаха — Самюъл влезе в стаята заедно с баба Лин. Тя носеше поднос с чаши за шампанско, които трябваше да бъдат напълнени в подходящия момент.

Той хвърли бърз поглед на Линдзи и каза:

— Лин ще ми помогне с наливането.

— Спец е по тази част — обади се мама.

— Абигейл? — чу се отново гласа на баба.

— Да?

— Радвам се да те видя.

— Давай, Самюъл — намеси се татко.

— Искам да кажа, че съм щастлив да бъда тук заедно с всички вас.

Но Хал познаваше брат си.

— Давай, ораторе. Бък, удари барабана за кураж.

Този път Хал остави Бъкли да се справи без негова помощ.

— Искам да кажа, че съм щастлив, че мисис Салмън си е у дома и че мистър Салмън също си е у дома, и че имам честта да се оженя за красивата им дъщеря.

— Добре казано! — възкликна татко.

Мама стана и взе подноса от баба Лин, после заедно раздадоха чашите.

Гледах как семейството ми пие шампанско и си мислех, че животът им се върти около моята смърт, разделен на „преди“ и „след“. Но когато Самюъл се осмели да целуне Линдзи пред цялото ми семейство, аз видях, че се откъсват от нея и поемат по своя път.

Това бяха скъпите за мен кости, които растяха, съединяваха се и запълваха празнината, останала след моята смърт — връзки, понякога крехки, понякога изградени на висока цена, но в повечето случаи прекрасни. Това се случи, след като си бях отишла. Започнах да виждам нещата по начин, който ми позволи да приема света, въпреки че мен ме нямаше в него. Събитията, породени от моята смърт, бяха само костите, които един ден щяха да се покрият с плът и да се превърнат в тяло. Цената на това вълшебно тяло беше моят живот.

Татко гледаше дъщерята, изправила се пред него. Дъщерята сянка вече я нямаше.

След като Хал му обеща да го научи как да работи с палките, Бъкли ги прибра заедно с четката и седмината се отправиха към масата, на която Самюъл и баба бяха подредили хубавия сервиз, за да поднесат нейния специалитет — замразени макарони на фурна на „Стуфърз“ и замразен чийзкейк на „Сара Лий“.

— Навън има някой — каза Хал, съзрял мъжка фигура през прозореца. — Това е Рей Сингх!

— Отвори му — каза мама.

— Отива си.

Всички, освен татко и баба, които останаха в трапезарията, тръгнаха след него.

— Хей, Рей — извика Хал, като отвори вратата и едва не стъпи върху пая. — Спри!

Рей се обърна. Майка му го чакаше в колата, без да е угасила двигателя.

— Не искахме да ви безпокоим — каза Рей на Хал.

Всички бяха вече на верандата — Линдзи и Самюъл, Бъкли и една жена, която той разпозна като мисис Салмън.

— Това Руана ли е? — извика мама. — Моля те, покани я да влезе.

— Наистина. Това е чудесно — каза Рей, но остана на мястото си. Питаше се вижда ли Сузи това?

Линдзи и Самюъл се отделиха от групата и тръгнаха към него.

Междувременно мама стигна до колата. Облегна се на прозореца и поговори с Руана.

Рей видя, че майка му отвори вратата и се запъти към къщата.

— Със сина ми ще хапнем само малко пай, нищо друго — каза тя на мама, докато вървяха по пътеката.

— Доктор Сингх на работа ли е? — попита мама.

— Както обикновено — отвърна й Руана.

Гледаше Рей, който заедно с Линдзи и Самюъл влезе вътре.

— Елате да попушим от ароматизираните цигари.

— Непременно — каза мама.

— Добре дошъл, Рей. Заповядай, седни — каза татко, като го видя да влиза във всекидневната. В сърцето му имаше специално място за момчето, което беше обичало дъщеря му. Междувременно Бъкли седна на стола до баща ми, преди някой друг да го изпревари.

Линдзи и Самюъл донесоха два стола от всекидневната и се настаниха до бюфета. Руана седеше между баба и мама, а Хал — сам в единия край на масата.

Разбрах, че няма да усетят кога съм си отишла, както понякога не усещаха, че упорито се нося из въздуха в някоя от стаите. Бъкли ми говореше и аз му отговарях, понякога дори несъзнателно. Явявах им се във всяка форма, в която искаха да ме видят.

А ето я и нея отново. Вървеше сама из царевичната нива, докато всички други, които обичах, се бяха събрали заедно в една стая. Тя винаги щеше да ме усеща и да мисли за мен. Разбирах това, но вече нищо не можех да направя. Рут беше обсебено от духове момиче, а сега щеше да бъде обсебена от духове жена. В началото случайно, а сега вече съвсем съзнателно. Историята на живота и смъртта ми се беше превърната в нейна история, в нейна власт беше дали да я сподели.

* * *

Руана и Рей се канеха да си тръгват, когато Самюъл спомена за къщата в неоготически стил, която с Линдзи бяха открили сред дърветата край Шосе 30. Описа я подробно на Абигейл и призна, че там е решил да предложи на Линдзи да се оженят и да живеят в нея. Тогава Рей внезапно попита:

— Къщата не е ли с голяма дупка в тавана на задната стая и разкошен еркерен прозорец?

— Да — отговори Самюъл.

Забелязал безпокойството на баща ми, той добави:

— Всичко може да се поправи, мистър Салмън. Гарантирам ви.

— Неин собственик е бащата на Рут — каза Рей.

За момент настъпи тишина. После той продължи:

— Теглил е кредит и купува стари сгради, които още не са обявени за разрушаване. Иска да ги реставрира.

— Господи! — каза Самюъл.

В този момент аз изчезнах.

Кости

Човек не забелязва как ни напускат мъртвите, когато наистина решат да си отидат. Така и трябва. Най-много да чуе шепот или вълна, чийто шепот постепенно заглъхва. Бих направила следното сравнение. Представете си, че в университетска аудитория или театрален салон седи жена, която никой не забелязва, докато не си тръгне. Само хората, седнали близо до вратата като баба Лин, я виждат да излиза. Останалите усещат единствено необясним полъх в затвореното помещение.

Баба почина няколко години по-късно, но все още не съм я виждала тук. Представям си я как седи в нейното небе и пие ментови джулепи в компанията на Тенеси Уилямс и Дийн Мартин. Но рано или късно пътищата ни ще се пресекат, сигурна съм в това.

Да си призная честно, все още понякога се измъквам, за да наблюдавам семейството си. Не мога да се въздържа. Те също понякога си мислят за мен. Не могат да не го правят.

След сватбата си Линдзи и Самюъл отидоха в празната къща на Шосе 30 и пиха шампанско. Клоните на високите стари дървета се бяха промушили през прозорците на горния етаж и те се настаниха под тях със съзнанието, че скоро ще трябва да ги отрежат. Бащата на Рут се съгласи да им продаде къщата, при условие че Самюъл я заплати с труда си като негов пръв помощник и реставратор. В края на лятото мистър Конърс, Самюъл и Бъкли разчистиха имота и докараха една каравана, която през деня беше работното място на Самюъл, а през нощта — кабинет на Линдзи.

В началото им беше доста неудобно. Нямаше вода, нито електричество и се налагаше да ходят при едните или другите родители, за да се къпят. Линдзи се отдаде на научните си занимания, Самюъл — на издирването на дръжки за вратите и шнурове за лампите в неоготически стил. Всички се изненадаха, когато се разбра, че Линдзи е бременна.

— Виждаш ми се напълняла — подсмихваше се Бък.

— Виж ти, кой ми го казва — отвръщаше му Линдзи.

Татко си мечтаеше, че някой ден може би ще накара друго дете да заобича корабите в бутилки. Знаеше, че това ще му донесе както радост, така и скръб, защото винаги щеше да му напомня за мен.

Да ви кажа, тук е много красиво и безопасно, както един ден сами ще се убедите. Но небето не само е защитено, в своето милосърдие то е много далеч от грубата реалност. Ние се забавляваме.

Вършим дела, които изумяват хората, но са ни благодарни. Например градината на Бъкли, в която една година всички засадени растения изведнъж избуяха и разцъфтяха. Направих го заради мама. Тя остана у дома и един ден отново прояви интерес към градината. Цяло чудо е това, което направи с всички цветя, билки и напъпили бурени. Самата тя пък, след като се завърна, не спря да се чуди на превратностите на съдбата.

Мама и татко предадоха нещата ми и тези на баба Лин за благотворителна разпродажба.

Винаги споделяха един с друг, когато ме усетеха край себе си. Да бъдат заедно, да мислят и да си говорят за мъртвите, се превърна в част от живота им. А аз слушах как брат ми Бъкли удря барабаните.

Рей стана доктор Сингх, „истинският доктор в семейството“, както Руана обичаше да казва. Все по-рядко попадаше на случаи, които да отхвърли с лека ръка. Въпреки че беше заобиколен от мастити практици и теоретици, за които всичко на този свят беше или черно, или бяло, той смяташе, че е напълно възможно появата на странници пред умиращия да не се дължи на инсулт. Както и че е напълно възможно да е нарекъл Рут с моето име и всъщност наистина да е правил любов с мен.

В моменти на съмнение винаги се обаждаше на Рут. Тя беше заменила малката си стаичка със също толкова миниатюрно ателие в Долен Ийст Сайд. Рут, която все още се опитваше да опише кого е видяла и какво е преживяла. Рут, която искаше всички да повярват в това, което тя знаеше — че мъртвите наистина ни говорят и се носят сред живите, сливат се и се смеят с нас. Те са кислородът, който дишаме.

Сега съм на едно място, което наричам моето широко небе, защото в него са не само най-обикновените ми желания, а и всички останали, от най-скромните до най-възвисените. Думата, която дядо използваше, е „комфорт“.

Тук има торти и възглавници, и цветове в изобилие, но в цялата тази пъстрота има и тихи местенца, където можеш да отидеш, да хванеш някого за ръката и да мълчиш. Без нищо да обясняваш, без нищо да искаш. Просто изживяваш себе си. В това широко небе пироните са с плоски глави, а младите листа са покрити с нежни власинки; тук можеш да препускаш бясно с увеселително влакче, да яхнеш изпуснато топче, което пада и увисва във въздуха и те отвеждат някъде надалеч — там, закъдето не си и мечтал в своето малко небе.

* * *

Един следобед гледахме заедно с дядо какво става на земята. Наблюдавахме как птиците прехвърчат от връх на връх, избирайки най-високите борове в Мейн, кацахме, излитахме и отново кацахме заедно с тях. Завършихме наблюдението си в Манчестър, в една закусвалня, която дядо помнеше от времето, когато бе пътувал по Източния бряг по работа. Беше много западнала през изминалите петдесет години, затова си тръгнахме. Но в последния момент нещо ме накара да се обърна и видях мистър Харви, който слизаше от един автобус.

Той влезе в закусвалнята и си поръча кафе. На пръв поглед в него нямаше нищо особено. За страничния наблюдател беше съвсем обикновен човек, като изключим очите му, но вече не носеше контактни лещи и никой не си даваше труд да погледне през дебелите стъкла на очилата му.

Една по-възрастна сервитьорка тъкмо му подаваше пластмасовата чаша с горещо кафе, когато чу звънчето на вратата и усети във въздуха хлад.

Беше една тийнейджърка, която през последните няколко часа седеше в автобуса на няколко седалки пред него, слушаше уокмена си и пригласяше на познатите мелодии. Изчака я на барплота, докато излезе от тоалетната и я последва навън.

Тръгна след нея по мръсния сняг покрай закусвалнята и зави зад козирката на автобусната спирка, където нямаше вятър и момичето можеше да си запали цигара. Приближи я. Тя дори не трепна. За нея той беше просто един зле облечен старик.

Прецени обстановката наум. Снегът и студът. Стръмната урва точно пред тях. Гората от другата страна. След това я заговори.

— Дълго пътуване — каза той.

Тя го погледна така, като че ли не можеше да повярва, че говори на нея.

— Ммм, да.

— Сама ли пътувате?

Точно тогава ги забелязах. Бяха се надвесели над главите им и образуваха дълъг ред. Ледени висулки.

Момичето угаси цигарата на тока на обувката си и се обърна да си върви.

— Гаден дъртак — изсъска тя и побягна.

В следващия миг една висулка се откърти и падна. Ледената тежест го удари по главата, той залитна и падна в урвата. Минаха седмици, преди снегът да се разтопи и да открият трупа му.

А сега нека ви разкажа за един специален човек:

Линдзи си направи градина в двора. Виждах я как скубе бурените около цветята. Пръстите й помръдваха в гумените ръкавици, докато си мислеше как да помогне на пациентите, които минаваха през кабинета и всеки ден, да изиграят картите, които животът им е раздал, как да облекчат болката си. Спомням си, че често от съзнанието й убягваха най-простите неща. Мина доста време, докато се сети, че когато работехме нещо по двора, винаги настоявах да кося тревата от вътрешната страна на оградата, за да мога да си играя с Холидей. Проследих мислите й и разбрах, че след една-две години, когато окончателно стегнат къщата и оградят двора, ще вземе куче за детето си. После си помисли, че сега има специални машини и подрязването на живия плет от стълб до стълб става за минути — на нас тази работа ни отнемаше часове, през които не спирахме да мърморим.

Самюъл излезе и се запъти към Линдзи. В ръцете си носеше моята пухкава любимка, родена десет години след моите четиринадесет години на земята. Казваше се Абигейл Сузан. За мен беше малката Сузи. Самюъл я остави на едно одеяло близо до цветята. А сестра ми, моята Линдзи, ме остави в спомените си, където ми беше мястото.

* * *

В една малка къща, на около осем километра оттам, един мъж показа гривната ми с амулети на жена си.

— Виж какво намерих в стария индустриален парк. Един от строителите ми каза, че там разриват всичко с булдозерите. Страхували се да няма други ями като онази, в която потънаха колите.

Жена му наливаше вода от чешмата, а той прехвърляше едно по едно малкото велосипедче, балетната пантофка, кошничката с цветя и напръстника. Подаде изцапаната с кал гривна на жена си, която сложи чашата с вода пред него.

— Това малко момиче трябва да е вече голямо — каза тя.

Почти.

Не съвсем.

Желая на всички ви дълъг и щастлив живот.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.